﻿218 
  Th. 
  Kjerulf. 
  

  

  forholder^ 
  sig 
  paa 
  en 
  maade 
  fremmed, 
  ja 
  som 
  en 
  plastisk 
  masse, 
  

   der 
  kunde 
  give 
  efter, 
  kunde 
  omvikle 
  og 
  bære 
  stykker, 
  ligeover- 
  

   for 
  noget 
  andet, 
  der 
  mere 
  maa 
  have 
  lignet 
  sprøde 
  strater, 
  som 
  

   kunde 
  brækkes, 
  spaltes, 
  ituslides. 
  

  

  Dette 
  er 
  det 
  indtryk, 
  man 
  faar 
  ved 
  læsningen, 
  og 
  det 
  staar 
  

   paa 
  hver 
  side, 
  i 
  hver 
  linie 
  og 
  i 
  hvert 
  ord, 
  af 
  denne 
  bog 
  nemlig 
  

   de 
  nysprængte 
  störe 
  stenvægges 
  fläder, 
  og 
  det 
  samme 
  udsiges, 
  

   om 
  man 
  nøie 
  beser 
  nogle 
  n 
  meter, 
  og 
  det 
  samme 
  siges, 
  om 
  

   stenpladerne 
  skjæres 
  og 
  poleres 
  og 
  snittene 
  studeres, 
  og 
  det 
  

   samme 
  tør 
  vel 
  ogsaa 
  siges, 
  om 
  lignende, 
  men 
  endnu 
  mindre 
  

   snit 
  og 
  skiver 
  betragtes 
  under 
  mikvoskopet. 
  

  

  Paa 
  den 
  ene 
  side 
  lagdeling 
  og 
  folder, 
  som 
  just 
  erkjendes 
  

   ved 
  indbyrdes 
  saavidt 
  markerede 
  differentser, 
  at 
  man 
  tør 
  bruge 
  

   navnet 
  lag; 
  paa 
  den 
  anden 
  side 
  masse, 
  hvori 
  baade 
  différente 
  

   lag 
  og 
  deres 
  folder 
  forsvinde. 
  Gneisen 
  saavidt 
  haard 
  eller 
  

   seig, 
  eller 
  saavidt 
  skjør, 
  at 
  den 
  kunde 
  brydes 
  i 
  store 
  flag 
  og 
  i 
  

   smaa 
  stykker, 
  indtil 
  de 
  mindste 
  biter 
  snart 
  med 
  skarpe, 
  snart 
  

   med 
  svømmende 
  konturer; 
  graniten 
  derimod 
  af 
  bevægelighed, 
  

   saavidt 
  at 
  disse 
  stykker 
  kunde 
  omvikles 
  og 
  bæres, 
  og 
  at 
  styk- 
  

   kerne 
  flydende 
  kunde 
  flytte 
  sig 
  til 
  at 
  iudtage 
  anden 
  position 
  

   indbyrdes 
  end 
  den 
  oprindelige: 
  dette 
  er 
  gneisfeitet 
  ligeoverfor 
  

   granit-masserne 
  med 
  det 
  præg, 
  som 
  begge' 
  slags 
  viser 
  iagttage- 
  

   ren, 
  om 
  han 
  har 
  seet 
  tilende. 
  

  

  Den 
  strækning, 
  som 
  vi 
  her 
  vil 
  følge, 
  begynder 
  ved 
  station 
  

   Minne. 
  Nordover 
  paa 
  jernbanelinien 
  har 
  man 
  da 
  først 
  station 
  

   Ulvin, 
  dernæst 
  station 
  Espen, 
  videre 
  station 
  Tangen. 
  Her 
  nor- 
  

   denfor 
  forlader 
  man 
  Mjøsen 
  med 
  dens 
  gneisrand 
  paa 
  østsiden 
  

   og 
  indtræder 
  (rektangelblad 
  Hamar 
  1 
  : 
  100,000) 
  ved 
  station 
  

   Stange 
  i 
  Hedemarkens 
  siluretager. 
  Vi 
  standse 
  saaledes 
  ved 
  

   Stange. 
  Den 
  stribede 
  granits 
  eller 
  gneis-granitens 
  natur 
  bliver 
  

   paa 
  dette 
  stykke 
  vei 
  mere 
  og 
  mere 
  indlysende. 
  Alt 
  ved 
  Ulvin 
  

   er 
  det 
  ret 
  tydeligt, 
  ved 
  Espen 
  begynder 
  brækeierue 
  og 
  de 
  i 
  

   flammer 
  og 
  fliser 
  indsnoede 
  gneisstykker 
  at 
  vise 
  sig, 
  ved 
  Tan- 
  

   gen 
  er 
  det 
  tydeligt, 
  hvorledes 
  den 
  foldede 
  tynde 
  gneisskorpe 
  

   bølger 
  paa 
  et 
  underlag 
  af 
  stribet 
  granit, 
  som 
  danner 
  masse. 
  

   Endelig 
  syd 
  ved 
  Stange 
  ser 
  man 
  sig 
  omgivet 
  af 
  brækcierne 
  og 
  

   hine 
  ituslidningens 
  partier 
  i 
  rigelig 
  udstrækning. 
  Videre 
  nord- 
  

   over 
  optræder 
  de 
  siluriske 
  etager 
  i 
  de 
  (siden 
  1854) 
  bekjendte 
  

   foldninger. 
  Der 
  er 
  ingen 
  forandring 
  ved 
  grændsen. 
  Disse 
  

   etager 
  ligge 
  upaavirkede 
  over 
  den 
  ældre 
  stribede 
  granit. 
  Og 
  

  

  