﻿332 
  Hans 
  Reuscli. 
  

  

  Chile; 
  det 
  indeslutter 
  brudstykker 
  af 
  en 
  stenagtig 
  meteorit 
  lig- 
  

   nende 
  den 
  fra 
  Tadjéra. 
  Jernet 
  er 
  nikkelholdigt 
  men 
  viser 
  ikke 
  

   ved 
  ætsning 
  de 
  bekjendte 
  Wiedmannstättenske 
  figurer; 
  derimod 
  

   har 
  det 
  de 
  egenskaber 
  som 
  almindeligt 
  meteorjem 
  (f. 
  eks. 
  det 
  fra 
  

   Caille), 
  faar, 
  naar 
  det 
  har 
  været 
  underkastet 
  en 
  smeltning*). 
  Jer- 
  

   net 
  fra 
  St. 
  Catharina 
  i 
  Brasilien 
  slutter 
  sig 
  ogsaa 
  til 
  disse 
  meteo- 
  

   riter, 
  der 
  bærer 
  vidnesbyrd 
  om, 
  at 
  de 
  engang 
  har 
  været 
  under- 
  

   kastede 
  en 
  stærk 
  ophedning. 
  Den 
  gjennemgribende 
  ophedning, 
  som 
  

   der 
  i 
  disse 
  tilfælder 
  tales 
  om, 
  er 
  væsentlig 
  forskjellig 
  fra 
  den 
  

   øieblikkelige 
  og 
  som 
  oftest 
  kun 
  til 
  den 
  yderste 
  hud 
  indskrænkede 
  

   glødning, 
  hvorfor 
  meteoriterne 
  udsættes 
  ved 
  sin 
  indtrængen 
  i 
  jor- 
  

   dens 
  atmosfære. 
  St. 
  Catharinajernet 
  er 
  breccieformet 
  ; 
  det 
  bestaar 
  

   af 
  jernstykker 
  sammenkittede 
  af 
  nikkelholdig 
  magnetkis. 
  Jernet 
  

   viser 
  ved 
  etsning 
  kun 
  utydelige 
  figurer 
  saaledes 
  som 
  almindeligt 
  

   meteorjern, 
  der 
  har 
  været 
  ophedet. 
  St. 
  Meunier 
  og 
  Levallois 
  

   har 
  kunstig 
  eftergjort 
  det 
  ved 
  at 
  ophede 
  jernstykker 
  til 
  rødglød- 
  

   hede 
  i 
  en 
  svovlvandstofstrøm 
  **). 
  

  

  De 
  resultater, 
  man 
  med 
  nogen 
  rimelighed 
  tør 
  holde 
  for 
  sand- 
  

   synlige, 
  er 
  altsaa 
  efter 
  det 
  her 
  meddelte 
  disse: 
  1) 
  Meteoriternes 
  

   stenagtige 
  substans 
  er 
  oprindelig 
  dannet 
  ved 
  afkjøling 
  af 
  smeltede 
  

   masser. 
  2) 
  Chondriterne 
  er 
  brudstykkebergarter. 
  3) 
  Undertiden 
  

   ser 
  man 
  vidnesbyrd 
  om 
  en 
  gjentagen 
  desaggregation. 
  4) 
  Nogle 
  

   meteoriter 
  viser 
  viser 
  sig 
  at 
  have 
  været 
  udsat 
  for 
  en 
  stærk 
  ophed- 
  

   ning 
  (og 
  komiske 
  processer) 
  efter 
  sin 
  oprindelige 
  dannelse. 
  

  

  3. 
  Efteråt 
  vi 
  nu 
  har 
  omtalt, 
  hvad 
  der 
  paa 
  en 
  maade 
  direkte 
  

   kan 
  læres 
  ved 
  betragtningen 
  af 
  meteoriterne, 
  kommer 
  vi, 
  naar 
  der 
  

   skal 
  tales 
  om 
  deres 
  oprindelse, 
  ind 
  paa 
  deres 
  stilling 
  som 
  cosmiske 
  

   legemer. 
  For 
  meddeleren 
  staar 
  det 
  som 
  høist 
  sandsynligt, 
  at 
  den 
  

   bekjendte 
  anskuelse 
  er 
  rigtig, 
  efter 
  hvilken 
  kometer, 
  stjerneskud 
  

   og 
  meteoriter 
  hører 
  til 
  samme 
  gruppe 
  himmellegemer. 
  De 
  grunde, 
  

   som 
  fornemlig 
  taler 
  for 
  dette, 
  er 
  allerede 
  ofte 
  fremsatte, 
  navnlig 
  af 
  

   Schiaparelli***). 
  

  

  Disse 
  legemers 
  baner 
  er 
  langstrakte 
  keglesnit 
  ; 
  dette 
  medfører, 
  

   at 
  de 
  fra 
  fjerne, 
  dunkle 
  egne 
  af 
  rummet 
  gaar 
  forholdsvis 
  nær 
  ind 
  

   mod 
  solen 
  for 
  atter 
  at 
  fjerne 
  sig 
  fra 
  denne. 
  De, 
  som 
  gaar 
  nær- 
  

   mest 
  ind 
  mod 
  solen, 
  er 
  under 
  sit 
  hurtige 
  løb 
  indved 
  denne 
  ud- 
  

  

  *) 
  St. 
  Meunier. 
  Météorites 
  p. 
  352. 
  

   **) 
  St. 
  Meunier. 
  Meteorites 
  p. 
  364. 
  

   ***) 
  Entwurf 
  einer 
  astronomischen 
  Theori 
  der 
  Sterschnuppen, 
  Stettin 
  1871. 
  

  

  