﻿Om 
  Tysnesmeteoriten. 
  333 
  

  

  satte 
  for 
  en 
  overordentlig 
  ophedning, 
  der 
  atter 
  efterfølges 
  af 
  en 
  

   efter 
  vore 
  maal 
  overordentlig 
  afkjøling, 
  naar 
  de 
  igjen 
  fjerner 
  sig. 
  

   Den 
  indgribende 
  indflydelse 
  af 
  solens 
  nærhed 
  viser 
  sig 
  for 
  kome- 
  

   ternes 
  vedkommende 
  som 
  bekjendt 
  i, 
  at 
  der 
  udskydes 
  fra 
  dem 
  en 
  

   lang, 
  fra 
  solen 
  vendt 
  hale, 
  hvis 
  dannelsesmaade 
  og 
  natur 
  endnu 
  

   er 
  temmelig 
  gaadefuld. 
  Ved 
  siden 
  heraf 
  iagttager 
  man 
  i 
  kome- 
  

   ternes 
  hoved 
  formforandringer, 
  der 
  af 
  Schiaparelli 
  er 
  tydet 
  som 
  

   kometernes 
  begyndende 
  opløsning 
  til 
  stjerneskudsværme. 
  De 
  mere 
  

   lysstærke 
  kometer 
  viser 
  foruden 
  et 
  meget 
  svagt 
  sammenhængende 
  

   spectrum 
  lyse 
  linjer. 
  Ved 
  de 
  to 
  kometer 
  1882 
  I 
  og 
  H, 
  som 
  

   havde 
  usædvanlig 
  liden 
  periheldistance, 
  saa 
  man 
  i 
  den 
  tid, 
  de 
  

   var 
  nærmest 
  solen, 
  en 
  meget 
  stærk 
  natriumlinje; 
  ophedningen 
  

   var 
  altsaa 
  drevet 
  til 
  fordampning. 
  

  

  Stjerneskuddene 
  kommer 
  ind 
  mod 
  jorden 
  med 
  en 
  vis 
  regel- 
  

   mæssighed, 
  idet 
  de 
  lader 
  sig 
  henføre 
  til 
  forskjellige 
  systemer. 
  

   Alle 
  de 
  smaalegemer, 
  som 
  tilhører 
  samme 
  system 
  bevæger 
  sig 
  

   tilnærmelsesvis 
  i 
  samme 
  bane. 
  Naar 
  jorden 
  paa 
  sin 
  aarlige 
  van- 
  

   dring 
  omkring 
  solen 
  kommer 
  til 
  et 
  sted, 
  hvor 
  en 
  saadan 
  bane 
  

   overskjærer 
  jordbanen, 
  overdrysses 
  vor 
  planet 
  af 
  stjerneskud 
  i 
  

   det 
  tidsrum 
  (maaske 
  flere 
  dage), 
  som 
  udkræves 
  for 
  den 
  til 
  at 
  pas- 
  

   sere 
  vedkommende 
  stjerneskudsystem. 
  

  

  For 
  en 
  iagttager 
  paa 
  jorden 
  synes 
  paa 
  grund 
  af 
  perspektivet 
  

   alle 
  stjerneskud, 
  som 
  hører 
  til 
  samme 
  system, 
  at 
  radiere 
  ud 
  

   fra 
  et 
  bestemt 
  sted 
  paa 
  himmelen, 
  vedkommende 
  systems 
  radia- 
  

   tionspunkt. 
  Af 
  sjerneskudsystemer 
  er 
  vistnok 
  2 
  til 
  300 
  bekjendte. 
  

   For 
  fleres 
  vedkommende 
  er 
  en 
  periodicitßt 
  eftervist; 
  saaledes 
  er 
  

   for 
  det 
  sjerneskudsystem 
  , 
  som 
  efter 
  sit 
  radiationspunkt 
  kaldes 
  

   Leoniderne, 
  en 
  periode 
  paa 
  337^= 
  aar 
  eftervist. 
  12te 
  november 
  

   1799, 
  13de 
  november 
  1833 
  og 
  13de 
  november 
  1866 
  faldt 
  en 
  over- 
  

   ordentlig 
  mængde 
  stjerneskud 
  tilhørende 
  dette 
  system, 
  medens 
  

   sammenlignelsesvis 
  ganske 
  faa 
  bemærkedes 
  i 
  de 
  mellemliggende 
  

   aar. 
  Kometen 
  1860 
  I 
  vandrer 
  i 
  samme 
  bane 
  som 
  Leoniderne. 
  

  

  Der 
  gives 
  mange 
  mellomformer 
  mellem 
  stjerneskud 
  og 
  de 
  

   store 
  ildkugler, 
  der 
  springer 
  med 
  tordenbrag 
  udsendende 
  meteor- 
  

   stene. 
  Meteoriternes 
  baner 
  lader 
  sig 
  imidlertid 
  kun 
  vanskeKg 
  

   studere 
  saaledes 
  som 
  stjerneskuddenes; 
  meteorstenfaldene 
  indtræffer 
  

   jo 
  forholdsvis 
  meget 
  sjelden, 
  dertil 
  uventet, 
  ofte 
  ledsagede 
  af 
  skræk- 
  

   indjagende 
  fenomener 
  og 
  kun 
  sjelden 
  iagttagne 
  af 
  andre 
  end 
  ukyn- 
  

   dige. 
  For 
  meteoriternes 
  vedkommende 
  kan 
  man 
  derfor 
  ikke 
  vente, 
  

   i 
  det 
  mindste 
  ikke 
  i 
  den 
  nærmeste 
  fremtid, 
  at 
  erhverve 
  saadanne 
  

  

  