﻿342 
  Hans 
  Reusch. 
  

  

  fremlierskenclG 
  brudstykkestruktur 
  skyldes 
  de 
  temperaturomveks- 
  

   linger, 
  hvorfor 
  de 
  har 
  været 
  udsatte. 
  At 
  brudstykkerne 
  kan 
  være 
  

   blevne 
  tilrundede 
  ved 
  at 
  være 
  satte 
  i 
  bevægelse 
  indbyrdes 
  mod 
  

   hverandre 
  eller, 
  som 
  før 
  antydet, 
  paa 
  anden 
  vis, 
  er 
  vel 
  tænkeligt. 
  

   Fra 
  kometerne 
  har 
  man 
  noksom 
  eksempler 
  paa 
  bevægelser 
  i 
  deres 
  

   masse. 
  Det 
  som 
  gjør 
  studiet 
  af 
  Tysnesmeteoriten 
  theoretisk 
  

   interessant 
  er, 
  foruden 
  at 
  chondritstrukturen 
  her 
  sees 
  at 
  være 
  en 
  

   brudstykkestruktur, 
  at 
  den 
  bærer 
  vidnesbyrd 
  om 
  en 
  gjentagen 
  

   brudstykkedannelse. 
  Dette 
  passer 
  godt 
  for 
  et 
  himmellegeme, 
  

   der 
  under 
  sit 
  omløb 
  om 
  solen, 
  gjentagne 
  gange 
  kommer 
  i 
  dens 
  

   nærhed. 
  

  

  I 
  denne 
  forbindelse 
  bør 
  erindres 
  om, 
  at 
  luftarter, 
  kulsyre, 
  

   kuloxyd 
  og 
  vandstof, 
  som 
  det 
  har 
  lykkedes 
  at 
  uddrive 
  af 
  meteo- 
  

   riter, 
  skal 
  give 
  de 
  samme 
  spektroskopiske 
  linjer 
  som 
  kometerne, 
  

   naar 
  de 
  nærmer 
  sig 
  solen. 
  

  

  Den 
  her 
  meddelte 
  forklaringsmaade 
  af 
  forskjellige 
  forholde 
  

   ved 
  meteoriternes 
  struktur 
  hidsættes 
  naturligvis 
  kun 
  til 
  nærmere 
  

   prøvelse. 
  Man 
  undgaar 
  ved 
  den 
  at 
  inddrage 
  andre 
  momenter, 
  

   end 
  hvad 
  man 
  med 
  rimelighed 
  tør 
  antage 
  om 
  disse 
  himmel- 
  

   legemers 
  baner. 
  Man 
  behøver 
  saaledes 
  ikke 
  at 
  forudsætte 
  vul- 
  

   kanske 
  og 
  andre 
  processer 
  paa 
  fordums 
  store 
  kloder, 
  der 
  er 
  blevne 
  

   sprængte 
  itu. 
  

  

  Man 
  har 
  som 
  støtte 
  for 
  den 
  antagelse, 
  at 
  meteoriteme 
  op- 
  

   rindelig 
  har 
  tilhørt 
  kloder 
  af 
  betydelige 
  dimensioner, 
  anført, 
  at 
  

   dannelsen 
  af 
  saa 
  store 
  kry 
  stalin 
  divider 
  som 
  de 
  enkelte 
  af 
  jernmeteo- 
  

   riteme 
  fremviser, 
  kun 
  kan 
  tænkes 
  at 
  være 
  foregaaet 
  paa 
  saadanne. 
  

   Denne 
  slutnings 
  berettigelse 
  kan 
  vel 
  betvivles. 
  Vi 
  ved 
  vistnok, 
  

   at 
  nogle 
  mineraler 
  under 
  langsom 
  vækst 
  danner 
  store 
  krystaller 
  

   paa 
  jorden, 
  der 
  i 
  denne 
  forbindelse 
  bliver 
  at 
  regne 
  til 
  de 
  store 
  

   himmellegemer; 
  men 
  deraf 
  kan 
  man 
  ikke 
  slutte, 
  at 
  store 
  krystal- 
  

   indi 
  vider 
  ikke 
  kan 
  fremkomme 
  paa 
  et 
  ganske 
  lidet 
  himmellegeme. 
  

   Blot 
  den 
  omstændighed, 
  at 
  tyngdekraften 
  paa 
  et 
  saadant 
  er 
  en 
  

   forholdsvis 
  forsvindende 
  størrelse, 
  gjør 
  forholdene 
  der 
  ganske 
  an- 
  

   derledes 
  end 
  paa 
  et 
  stort 
  himmellegeme. 
  Man 
  maa 
  tænke 
  sig, 
  

   at 
  naar 
  tyngdekraften 
  kun 
  spiller 
  en 
  uvæsentlig 
  rolle, 
  kan 
  de 
  

   kræfter, 
  som 
  betinger 
  molekulernes 
  anordning 
  i 
  krystaller, 
  komme 
  

   ganske 
  anderledes 
  til 
  sin 
  ret 
  end 
  ellers. 
  

  

  De 
  meteoritiske 
  massers 
  lidenhed 
  har 
  maaske 
  ogsaa 
  betydning 
  

   for 
  den 
  lethed, 
  hvormed 
  de 
  smulres 
  tjp, 
  og 
  hvormed 
  de 
  frem- 
  

   komne 
  dele 
  forskyves. 
  Meteoriternes 
  bestanddele 
  som 
  synes 
  os 
  

  

  