﻿360 
  Hans 
  Keusch. 
  

  

  kilometer 
  bredt 
  bælte, 
  der 
  i 
  strøgretningen 
  bar 
  en 
  betydelig, 
  bidtil 
  

   ikke 
  nøiere 
  kjendt 
  udstrækning. 
  

  

  Indstrøet 
  i 
  den 
  smaa- 
  til 
  finkornede 
  granitiske 
  bergart, 
  hvori 
  

   ertsgangen 
  staar, 
  er 
  finkornede, 
  undertiden 
  med 
  parallelstruktur 
  

   forsynede 
  smaaflager 
  af 
  en 
  dioritisk 
  stenart. 
  Disse 
  smaapartier 
  

   gjør 
  indtryk 
  af 
  brudstykker 
  og 
  optræder 
  snart 
  temmelig 
  spredt 
  

   snart 
  flere 
  sammen. 
  Disse 
  partiers 
  største 
  dimensioner 
  har 
  til- 
  

   nærmelsesvis 
  en 
  stilling 
  som 
  gangen, 
  det 
  vil 
  sige, 
  de 
  ligger 
  mer 
  

   eUer 
  mindre 
  parallelt 
  et 
  lodretstaaende 
  nordvest-strygende 
  plan. 
  

   Brudstykkerne 
  er 
  undertiden 
  henflydende 
  paa 
  grensen 
  og 
  opfyldte 
  

   af 
  smaa 
  aarer, 
  der 
  som 
  en 
  granitisk 
  saft 
  synes 
  indtrængte 
  i 
  dem 
  

   fornemlig 
  efter 
  parallelstrukturen 
  ; 
  de 
  er 
  ofte 
  smaafoldede. 
  Den 
  

   omgivende 
  granitiske 
  bergart 
  viser 
  undertiden 
  en 
  svag 
  antydning 
  

   til 
  parallelstruktur 
  og 
  har 
  saaledes 
  uoget 
  gneisagtigt 
  ved 
  sig. 
  

   Denne 
  struktur 
  sees 
  navnlig 
  lige 
  indved 
  de 
  dioritiske 
  indeslut- 
  

   ninger 
  og 
  bøiende 
  sig 
  efter 
  deres 
  omrids. 
  

  

  Ertsgangen 
  maa 
  regnes 
  til 
  en 
  af 
  de 
  for 
  en 
  solid 
  bergværks- 
  

   drift 
  mest 
  lovende, 
  vort 
  land 
  besidder. 
  E/imeligvis 
  har 
  den 
  form 
  

   af 
  en 
  lineal, 
  der 
  som 
  anført 
  stryger 
  nv. 
  — 
  so. 
  Dens 
  længste 
  dimen- 
  

   sion 
  staar 
  sandsynligvis, 
  efter 
  hvad 
  grubekartet 
  udviser, 
  og 
  man 
  

   ellers 
  har 
  grund 
  til 
  at 
  tro, 
  skraat, 
  hældende 
  mod 
  so., 
  maaske 
  

   omkring 
  50°. 
  Endnu 
  er 
  man 
  dog 
  kommen 
  altfor 
  lidet 
  vidt 
  med 
  

   arbeidet, 
  til 
  at 
  man 
  kan 
  udtale 
  noget 
  sikkeit. 
  Man 
  har 
  forfulgt 
  

   ertsgangen 
  med 
  en 
  stol 
  80 
  meter 
  i 
  strøgretningen, 
  den 
  kilede 
  her 
  

   ud 
  i 
  begge 
  ender. 
  I 
  dyb 
  har 
  man 
  forfulgt 
  den 
  63 
  m. 
  uden 
  nogen 
  

   udkilning 
  eller 
  aftagen 
  i 
  mægtighed. 
  Man 
  har 
  havt 
  sammen- 
  

   hængende 
  ertsgang 
  undtagen 
  paa 
  et 
  enkelt 
  punkt, 
  hvor 
  der 
  var 
  

   som 
  et 
  hul 
  i 
  ertspladen. 
  Mægtigheden 
  har 
  været 
  vekslende 
  fra 
  

   50 
  cm. 
  til 
  4 
  m. 
  I 
  ertsen 
  forekommer 
  ofte 
  linsef 
  ormede, 
  indtil 
  

   omtrent 
  1 
  m. 
  store 
  partier 
  af 
  et 
  lyst 
  brunligt, 
  undertiden 
  tem- 
  

   melig 
  storstraalet 
  hornblendemineral, 
  der 
  er 
  opblandet 
  med 
  kvarts. 
  

   Paa 
  siden 
  af 
  ertsen 
  sees 
  undertiden 
  mindre 
  partier 
  af 
  en 
  mineral- 
  

   blanding 
  bestaaende 
  af 
  granat 
  og 
  grønlig 
  hornblende. 
  Man 
  vil 
  

   have 
  bemærket, 
  at 
  denne 
  blanding 
  fornemlig 
  optræder, 
  hvor 
  zink- 
  

   blendegangen 
  indsnævres. 
  Zinkertsens 
  grense 
  mod 
  sidestenen 
  er 
  

   for 
  det 
  meste 
  haarskarp, 
  i 
  hvilket 
  tilfælde 
  der 
  gjerne 
  optræder 
  en 
  

   slet; 
  i 
  andre 
  tilfælde 
  vil 
  hi-. 
  Torkeisen 
  have 
  bemærket 
  et 
  1 
  — 
  3 
  cm. 
  

   bred 
  overgangsbelt 
  mellem 
  zinkertsen 
  og 
  granitisk 
  bergart, 
  idet 
  

   malmen 
  gradevis 
  opblandes 
  med 
  granitens 
  bestanddele. 
  Som 
  en 
  

   sj 
  eldenhed 
  kan 
  i 
  ertsen 
  sees 
  smaa 
  druserum. 
  

  

  