﻿362 
  

  

  Hans 
  E,eusch. 
  

  

  UY. 
  — 
  so. 
  strygende. 
  Grranitgangen 
  viser 
  ved 
  glimmerens 
  anord- 
  

   ning 
  en 
  mer 
  eller 
  mindre 
  tydelig 
  parallelstruktur. 
  Denne 
  er 
  

   noget 
  bølgende 
  men 
  vel 
  i 
  det 
  hele 
  hældende 
  omkring 
  45° 
  mod 
  

   no. 
  I 
  gangen 
  ligger 
  enkelte 
  smaa 
  (indtil 
  nævesfcore) 
  nyrer 
  af 
  

   »glaskvarts«. 
  Omkring 
  disse 
  er 
  parallelstrukturens 
  stilling 
  ofte 
  

   forstyrret, 
  idet 
  glimmerbladene 
  i 
  graniten 
  synes 
  ligesom 
  at 
  straale 
  

   ud 
  fra 
  dem. 
  Ogsaa 
  bugtede 
  smale 
  aarer 
  af 
  kvarts, 
  tildels 
  med 
  

   lidt 
  feldspat, 
  sees 
  i 
  granitgangen. 
  

  

  Fig. 
  3. 
  

  

  En 
  del 
  af 
  en 
  granitgang 
  med 
  parallelstruktur. 
  Gangen 
  gjemiemsætter 
  

   lodretstaaende 
  lag 
  af 
  gneis 
  og 
  hornblendeskifer. 
  

  

  Den 
  her 
  omhandlede 
  ertsforekomst 
  slutter 
  sig, 
  saavel 
  naar 
  

   man 
  ser 
  hen 
  til 
  dens 
  form 
  som 
  til 
  dens 
  indhold, 
  en 
  kompakt 
  

   masse 
  svovlerts, 
  nøie 
  til 
  vore 
  svovlkisforekomster 
  som 
  f. 
  eks. 
  

   yisnes's 
  og 
  Varaldsøens. 
  Derimod 
  er 
  det 
  omgivende 
  fjeld 
  et 
  

   andet 
  end 
  de 
  milde 
  skifere, 
  vi 
  er 
  vante 
  til 
  at 
  træfFe 
  ved 
  vore 
  kis- 
  

   forekomster. 
  Gangen 
  gaar 
  som 
  beskrevet 
  parallelt 
  med 
  og 
  nær 
  ved 
  

   grensen 
  mellem 
  en 
  grovkornet 
  granit 
  og 
  en 
  række, 
  væsentlig 
  af 
  

   gneis 
  bestaaende, 
  lag, 
  som 
  man 
  efter 
  deres 
  udseende 
  nærmest 
  skulde 
  

   være 
  tilbøielig 
  til 
  at 
  henføre 
  til 
  grundfj 
  eldet. 
  De 
  erfaringer, 
  

   der 
  i 
  de 
  senere 
  aar 
  hos 
  os 
  er 
  indhentede 
  om 
  metamorfiske 
  lag, 
  

   gjør 
  dog 
  en 
  saadan: 
  bestemmelse 
  tvivlsom. 
  Den 
  umiddelbart 
  ert- 
  

   sen 
  omgivende 
  bergart 
  synes, 
  uagtet 
  sin 
  massive 
  struktur, 
  at 
  være 
  

   sammenhørende 
  med 
  gneisen. 
  Forfatteren 
  skulde 
  nærmest 
  tænke 
  

   sig, 
  at 
  ertsmassen 
  ikke 
  er 
  dannet 
  oprindelig 
  i 
  den 
  stilling, 
  hvori 
  

   vi 
  nu 
  finder 
  den, 
  men 
  at 
  den 
  har 
  deltaget 
  i 
  de 
  bevægelser, 
  som 
  

   reiste 
  gneislagene. 
  

  

  