60 W. C. BRØGGER. 



Vi ser således, at om vi end ikke kan angive, hvor stor 

 udbredelsen af de gamle rombeporfyrdækker har været, så synes 

 det dog utvivlsomt, at den oprindelig må have været meget stor. 

 Det må erindres at dengang, da eruptionen af rombeporfyr- 

 lavarne var af sluttet, da de altså havde sin største udbredelse, 

 var de svære kvartsyenit- og granitmasser, der nu indtager 

 største delen af Kristianiafeitet endnu ikke oppressede; det er 

 med erindring om dette og efter vort kjendskab til Kristianiafeltets 

 historie forud for rombeporfyrernes frembrud rimeligt, at hele 

 denne trakt under eruptionen af rombeporfyreme og umid- 

 delbart efter af slutningen af samme i det hele og store må 

 have dannet et jevnt vulkansk platåland, 'med forholdsvis 

 libetydelige ujevnheder. 



En del ai dette lavaplataland. må altså efteråt rombeporfyr- 

 eruptionerne i det væsentlige var afsluttede, have sunket ind 

 tinder havets overflade og vedblivende gjennem lange tidsrum 

 have udgjort et sænkningsområde under afsætningen af 

 rombeporfyrkonglomeratet, hvis det ikke har udgjort et område 

 med meget store grunde sjøer i lighed med de af flere engelske 

 forfattere antagne old-red-sjøer. 



At disse forhold her har fortsat gjennem lange tidsrum 

 viser mægtigheden af selve rombeporfyrkonglomeratet, der sik- 

 kert nok må være en ren grundvandsdannelse. 



En omstendighed kan maske tyde på, at den stedfundne 

 indsynkning må være foregået ret hurtig, nemlig den, at 

 brudstykkerne i rombeporfyrkonglomeratet for en stor del 

 omtrent ikke er rullede, kun lidt kantslidte, men ellers har 

 bevaret sin uregelmæssige ikke afrundede form. Havde det ud- 

 skyllede strandgrus, hvoraf rombeporfyrkonglomeratet er dannet, 

 ligget længe og rullet i stranden, måtte dets enkelte stene have 



f. ex. de vældige basaltdækker i Ostindien (Dekkan); Javadækkerne i 

 Oregon, der angives ndbredte over 250000 km. 2 (Le Conte i Am. journ. 

 of se. (3), B. VII, 1874, S. 167.). 



