74 S. 0. F. OMANG. 



Jeg bemerkede formen i strøget langs fjeldet Beia i Næs, 

 hv r or den mangesteds voksede talrig paa klipperne. Rent und- 

 tagelsesvis fandt jeg den paa tørre bakker og et enkelt sted paa 

 fugtig mosbund mellem to fjeldknauser. Ogsaa paa disse lokali- 

 teter bevarer den sine karakterer i det væsentlige uforandrede. 

 Exemplarerne fra mosband havde ingen basalblade, større, aldeles 

 helrandede, næsten glatte stængelblade uden stjernehaar und- 

 tagen en smal stribe langs midtnervens underside, hvorimod 

 svøbets beskaffenhed og beklædning fuldstændig stemmede over- 

 ens med typen. 



En overgangsform til følgende danner en form, der samledes 

 ved Gulsvik. Den har næsten glatte, dybere tandede blade, 

 færre basalblade, bedre udviklede stængelblade, stjernehaaret stæn- 

 gel og blaagrøn farve, men nærmer sig følgende ved det rige- 

 ligere glandelhaarede svøb. 



Hieracium *saxifragum Fr. var. II. 



Halligdal: Vik i Flåa, (paa klipper), og ved Gulsvik. 



Staar nær var. Beiensis, med hvilken den er forbunden ved 

 mellemformer som den ovenfor omtalte. Stængel høiere, mere 

 grenet, paa den nedre halvdel næsten manglende stjernehaar, ved 

 basis lidt langhaaret. Bladene helrandede eller med smaa odtæn 

 der, paa undersiden grønne (hos hin biegt blaagrønne), noget rige- 

 ligere baarede. Stængelbladene kun med svage spor af stjerne- 

 haar paa undersiden. Blomsterstanden rigere. Kurvstilke og 

 svøb tættere glandelhaarede af gule, men længere og derfor 

 mere merkbare glandler. De ydre svøbblade mere uddragne. 

 Hele planten mere grøn. Stængelbasis, basalbladenes stilke og 

 ofte ogsaa bladpladen mere eller mindre rødfarvet. 



Ved svøbbladenes form, den rigeligere glandelbeklædning 

 og den renere grønne farve slutter den sig nærmere til brevi- 

 ceps Dahlst. (Kgl. Sv. Vet.-Akad. Handl. Band 26 no. 3). Den 

 skiller sig fra denne (Dahlst. Herb. Hier. Scand. c. XI) blandt 



