164 JENS HOLMBOE. 



i 1874 kun kjendtes fra 7 indbyrdes fra det meste fjerntliggende 

 distrikter, har den senere spredt sig saa sterkt, at den i 1896 

 kunde siges at være „et almindeligt ugræs i landets sydligste 

 egne" (96 a). 



Denne spredning, der med hensyn til intensitet savner noget 

 sidestykke i vore ugræsplanters udbredelseshistorie, er for en 

 væsentlig del foregaaet langs jernbaner og veie. Særlig fore- 

 kommer den ofte ved jernbanernes stationer og øvrige anlæg. 

 Tiden efter 1870 har været en for vore jernbaner betydnings- 

 fuld tid; den største del af vort jernbanenet er bygget siden 

 dengang, x ) og trafiken er flerdoblet. JNævnte periode har saa- 

 ledes været særdeles gunstig for udbredelsen af saadanne ugræs^ 

 planter, der er saa noie knyttede til jernbanerne som Senecio 

 viscosus. Af de ovenfor meddelte oplysninger om gangen i 

 artens spredning vil det sees, hvorledes den optræder langs de 

 forskjellige baner, efterhvert som de aabnes for drift. 



Derimod kan det ikke af det foreliggende sees, at spred- 

 ning med ballast har haft nogen synderlig betydning for dens 

 spredning; kun i et enkelt tilfælde opgives den at vokse paa 

 ballastjord (75). 



Af særskilt interesse er det, at efteråt denne plante ved 

 kulturen er bragt til Norge, har den i betydelig udstrækning 

 udbredt sig spontant. Allerede i 1844 omtales den fra strand- 

 kanterne paa Malmøen ved Kristiania (44), og senere har den 

 vist sig paa stadig flere saadanne lokaliteter omkring Kristiania- 

 fjorden. Man finder den ofte langt fra folk, selv paa ubeboede 

 skjær og øer midt i fjorden; exempler herpaa vil findes gjen- 

 tagne gange i det ovenfor anførte. Som fremholdt af A. Blytt 

 optræder den ofte i stor mængde paa strandkanterne (97 a) ; til 

 sine tider er den saa talrig, at den i væsentlig grad bidrager til 

 at give vegetationen dens præg. Hyppig vokser den ved saa- 



I 1870 havde Norge 415,1 km. jernbaner mod 1980,0 i 1900. 



