126 EMIL HAGLUND. 



synes Älopecurus geniculatus vara bienn och ha en kraftig 

 vegetativ förökning genom sidoskottbildning. 



Bland de nu omnämnda arterna växte äfven en del till 

 fjällfloran hörande former. De voro till antalet 9, af hvilka 

 Bumex Äcetosella L., Juncus trifidus L., Luzula *hyper- 

 horea R. Br. och L. spicata (L.) De, Trisetum suhspicatum 

 (L.) Pb. och Calamagrostis lapponica (Wg.) Hn. voro på väg 

 att återtaga sin forna växtplats, under det Melandrium silvestre 

 (Schkuhr) Roehl, Stellaria nemorum L. och Poa pratemis L. 

 kommit hit upp från åtskilligt lägre belägna platser. 



Melandriuni silvestre var häruppe en af karaktärsväxterna 

 för mot söder belägna, öppna klippafsatser i björkregionen och 

 påträffades sällan högre upp. 



Stellaria nemorum förekom också, såvidt jag kunde finna, 

 hufvudsakligen på något fuktiga och skuggiga ställen i björk- 

 regionen. 



Poa pratensis går också under vanliga förhållanden icke 

 längre upp än i björkregionen. Kan dock gå upp^till högre 

 belägna bebodda trakter.^ 



Göra vi nu en sammanfattning af de ofvan omtalade rude- 

 ratväxternas utveckHngshöjd, så befinnes det, att följande 7 arter, 

 som öfvervintrat häruppe: 



Matricaria inodora 

 Achillea Millefolium 

 Carum Carvi 

 Cerastium vulgatum 

 Bumex domesticus 

 Secale cereale 

 Festuca rubra 



hade nått ett åtminstone begynnande floralt stadium, 

 och fyra arter, nämligen Matricaria inodora, Achillea Mille- 



1 Sä är den exempelvis allmän som f. humilis på torftak vid Kongs- 

 vold pâ Dovre (922 m. ö. h.). 



