PLANTELISTE FRA SOGNDAL. 221 



trange dale, som gjennemkrydser dette gebet, findes der meget 

 av dyrkbare og beboelige strækninger; de er i stor utstrækning 

 opfyldt av myr og smaavand og som regel fattige paa løse 

 avleininger. 



Det mellemste felt — bestaaende av norit og længst mot 

 n. av den nærstaaeade bergart monzonit — er som oven- 

 for anført forholdsvis smalt. Det begynder mellem Rægefjord og 

 gaarden Knubedal og gaar mot n. utover herredets grænse. 

 Vestgrænsen gaar ifølge landbrukslærer Aarstads kart fra Ræge- 

 fjord over Rægedal og Rægeland til henimot Urdal, østgrænsen 

 fra Knubedal noget østenfor Løvaas, Aarstad og Haneberg til 

 Aamot og derfra langs elven til Sandbæk og Frøitlog. Gebetet 

 omfatter saaledes hele den egentlige hoveddal med det meste 

 av sidedalene. — JNoriten og monzoniten forvitrer meget hurtigere 

 end labradorstenen og danner ved sin forvitring en jord rik 

 paa fosforsyre og andre plantenæringsstoffe. Dette felt har der- 

 for i regelen en meget rikere vegetation end labradorstenen og 

 udmerker sig allerede fra denne paa avstand ved en egen græs- 

 grøn farvetone. Høidene er gjerne dækket med vakker løvskog 

 eller frodig krat, avvekslende med beiter hvor der aldrig optrær 

 benskjørhet. Da ogsaa det meste av dalens løse jordlag er 

 samlet paa dette felt, har man her den tætteste bebyggelse og 

 det fordelagtigste jordbruk, likesom botanikeren her i det hele 

 tat arbeider med det største utbytte. 



De fl. st. i dette felt optrædende gange av ilmenit- 

 norit — f. eks. fra Kjelland over Aarstadøen og Kvam til 

 Rægedal, ved Haneberg, Aarstad o. a. st. — forvitrer temmelig 

 hurtig, men leverer ved sin forvitring en daarligere jord end 

 noriten, hvorfor vegetationen her er tarvehgere — med en mere 

 brunlig farvetone av lyngen — og beitene middelshaarde. 



Til disse større felter kommer saa enkelte gangbergarter, 

 især diabas^ og granit. — Paa et par av de talrike steder 



^ Dr. H. MöHL. Die Eruptivgesteine Norwegens etc. [Nyt Mag. 

 f. Naturv. 1877]. — Den i høi grad eiendommelige „St. Olavs vei", 



