Om vaarens fremadskriden i Finmarken 



i juni 1914. 



Av 

 Bernt Lynge. 



D 



en nordlige del av vort land ligger saa langt mot nord, 

 at mange andre lande under samme bredde er dækket av evig 

 sne og is. Allikevel vokser der i Nordnorge en vegetation, som 

 paa sine steder kan opnaa en merkelig frodighet. I dalfører 

 som Maal selven og Bard o i indre Tromsø amt (omkring 

 69° n. b.) er plantedækket saa rikt, at det kan kappes med flere 

 av dalene i Sydnorge. — Finmarkens amt er i betydelig sterkere 

 grad iitsat for den kolde vinden fra Ishavet og fra de store kon- 

 tinentale sletter i øst; dette præger vegetationen i iøienfaldende 

 grad. Allikevel findes der ogsaa i Finmarken oaser, hvis vege- 

 tation kun ved planteutvalget og ikke ved plantemængden minder 

 om de høie breddegrader. Slike oaser er f. eks. Alten ute ved 

 havet og i det indre fjeldstuen Skoganvarre og kirkestedet 

 Karasjok. 



De naturforskere, som bar arbeidet i vore nordlige lands- 

 deler, har ikke kunnet undgaa at lægge merke til vegetationens 

 avhængighet av de klimatiske forhold. Særlig har den rent 

 eksplosive utvikling vakt deres interesse, som finder sted, saa- 



