﻿Fjeldbygningen 
  ved 
  Viksiies 
  kobbergrube. 
  101 
  

  

  dringer 
  i 
  bergai'terne, 
  vidner 
  blandt 
  andet 
  dettes 
  krystallinske 
  

   grnndmasse, 
  de 
  indsprængte 
  magnetitkorn, 
  epidotaarerne, 
  at 
  

   stenenes 
  begrænsning 
  mod 
  grundmassen 
  tildels 
  er 
  uregelmæs- 
  

   sig 
  og 
  utydelig, 
  ja 
  at 
  konglonieratstruktnren 
  med 
  tydelige 
  

   rullestene 
  kan 
  ganske 
  udviskes. 
  Ogsaa 
  den 
  beskrevne 
  blaa- 
  

   kvartses 
  helt 
  igjennem 
  krystallinske 
  struktur 
  taler 
  i 
  samme 
  

   retning. 
  

  

  Det 
  faar 
  staa 
  derhen, 
  om 
  kloritskiferen 
  skal 
  opfattes 
  som 
  

   oprindelig 
  dannet 
  af 
  almindeligt 
  detritus 
  af 
  fast 
  fjeld 
  el- 
  

   ler 
  som 
  tuf. 
  Dens 
  slægtskab 
  med 
  de 
  dioritartede 
  skifere 
  

   kunde 
  anføres 
  til 
  gunst 
  for 
  sidstnævnte 
  mening. 
  Som 
  de 
  

   store 
  grubers 
  og 
  tillige 
  en 
  hel 
  del 
  mindre 
  forsøgsarbeiders 
  

   beliggenhed 
  viser, 
  er 
  kisens 
  optræden 
  ved 
  Viksnæs 
  bundet 
  til 
  

   denne 
  kloritskifer, 
  dette 
  dog' 
  ikke 
  saaledes 
  at 
  forståa, 
  at 
  der 
  

   ikke 
  tildels 
  skulde 
  lindes 
  lidt 
  indsprængt 
  kis 
  ogsaa 
  i 
  de 
  andre 
  

   bergarter. 
  

  

  Man 
  har 
  speculeret 
  en 
  hel 
  del 
  paa 
  de 
  forskjellige 
  kis- 
  

   forekomsters 
  indbyrdes 
  sammenhæng 
  i 
  denne 
  egn 
  og 
  anvendt 
  

   den 
  metode 
  at 
  sigte 
  fra 
  den 
  ene 
  til 
  den 
  anden 
  i 
  den 
  tro, 
  at 
  de 
  

   skulde 
  ligge 
  i 
  visse 
  linjer 
  især^langsefter 
  den 
  formodede 
  strøg- 
  

   retning. 
  Vi 
  ser 
  af 
  vor 
  kartskisse, 
  at 
  hver 
  af 
  de 
  større 
  fore- 
  

   komster 
  tilhører 
  sit 
  skiferparti. 
  Man 
  kan 
  vistnok 
  uden 
  

   synderlig 
  tvivlen 
  sige, 
  at 
  der 
  ikke 
  kan 
  finde 
  nogen 
  direkte 
  

   forbindelse 
  sted 
  mellem 
  den 
  store 
  Viksnes's 
  kismasse 
  paa 
  den 
  

   ene 
  side 
  og/Raumyrdals 
  eller 
  Hinderaker 
  grübe 
  paa 
  den 
  an- 
  

   den, 
  navnlig 
  da 
  ikke 
  mellem 
  Viksnes's 
  og 
  ßaumyrdals. 
  Heller 
  

   ikke 
  den 
  lille 
  forekomst 
  ved 
  Johannessens 
  grübe 
  har 
  man 
  no- 
  

   gen 
  synderlig 
  grund 
  at 
  antage 
  for 
  en 
  umiddelbar 
  fortsættelse 
  

   af 
  Viksneskisens 
  hovedmasse. 
  Skiferen 
  ved 
  de 
  to 
  forekomster 
  

   staar 
  neppe, 
  idetmindste 
  ikke 
  i 
  dagen, 
  i 
  forbindelse 
  med 
  hver- 
  

   andre. 
  Naar 
  man 
  ved 
  stolarbeide 
  vil 
  søge 
  den 
  store 
  ertsmasses 
  

   fortsættelse 
  i 
  strøgretningen 
  fra 
  hovedgruben, 
  da 
  synes 
  dette 
  

   at 
  maatte 
  ske 
  mod 
  nv., 
  i 
  hvilken 
  retning 
  skiferen 
  vedvarer 
  

   med 
  uformindsket 
  mægtighed. 
  

  

  Angaaende 
  ertsens 
  oprindelse 
  slutter 
  forfatteren 
  sig 
  

   væsentlig 
  til 
  den 
  af 
  professor 
  Kjerulf 
  fremholdte 
  anskuelse 
  

   {Cnf. 
  Om 
  Throndhjems 
  stifts 
  geologi. 
  Nyt 
  Mag. 
  for 
  Naturvd. 
  

   21 
  Bind. 
  Chr. 
  1876 
  p. 
  74), 
  at 
  ertsen 
  er 
  knyttet 
  til 
  eruptiverne, 
  

   er 
  dannet 
  ved 
  disses 
  eftervirkninger. 
  Nøiere 
  at 
  ettervise, 
  

   hvorledes 
  dette 
  er 
  skeet, 
  lader 
  sig 
  dog 
  endnu 
  ikke 
  gjøre. 
  

  

  