﻿110 
  Hans 
  Reusch. 
  

  

  Pseudomorfoser 
  efter 
  gibs 
  i 
  etage 
  3 
  h. 
  Over 
  ceratopyge- 
  

   kalken 
  hviler 
  paa 
  »Kotangen» 
  i 
  n. 
  for 
  det 
  før 
  nævnte 
  Slem- 
  

   mestad 
  (se 
  Brøggers 
  profil) 
  temmelig 
  mægtig, 
  lyst 
  grønliggraa, 
  

   forholdsvis 
  haard 
  lerskifer, 
  over 
  hvilken 
  kommer 
  mørk 
  skifer 
  

   med 
  graptolither. 
  Den 
  underste 
  del 
  af 
  den 
  lyse 
  skifer 
  er 
  

   rig 
  paa 
  svovlkis 
  i 
  knoller, 
  der 
  kan 
  opnaa 
  en 
  størrelse 
  som 
  

   en 
  knyttet 
  haand. 
  Her 
  forekommer 
  omtrent' 
  1 
  m. 
  over 
  cera- 
  

   topygekalken 
  et 
  ca. 
  70 
  cm. 
  tykt 
  lag, 
  underst 
  med 
  omtrent 
  1 
  

   centimeter 
  store, 
  oventil 
  med 
  indtil 
  5 
  cm. 
  store, 
  eiendommelige 
  

   pseudomorfoser 
  af 
  et 
  engang 
  i 
  tydelige 
  krystaller 
  udviklet 
  

   mineral 
  ; 
  dette 
  lag 
  kunde 
  ikke 
  forfølges 
  langt 
  i 
  strøgretningen. 
  

   Ogsaa 
  høiere 
  i 
  de 
  lyse 
  skifere 
  forekommer 
  samme 
  slags 
  pseudo- 
  

   morfoser, 
  tildels 
  de 
  her 
  mere 
  knoUef 
  ormede. 
  Selv 
  skiferen 
  viste 
  

   sig 
  i 
  tyndt 
  præparat 
  og 
  ved 
  stærk 
  forstørrelse 
  at 
  beståa 
  af 
  

   et 
  dobbeltbrydende 
  mineral 
  (tildels 
  kvarts 
  ?), 
  hvis 
  individer 
  var 
  

   sammenkittede 
  af 
  en 
  substans, 
  som 
  ikke 
  virkede 
  paa 
  polariseret 
  

   lys. 
  Indstrøet 
  laa 
  yrsmaa 
  rutiler 
  tildels 
  i 
  knæformede 
  tvillin- 
  

   ger, 
  endvidere 
  enkelte 
  turmalinsøiler,kj 
  endelige 
  ved 
  sin 
  stærke 
  

   dichroisme, 
  samt 
  smaakorn 
  af 
  et 
  brunt, 
  dobbelbrydende 
  mine- 
  

   ral, 
  hvis 
  rhombeformede 
  tversnit 
  har 
  bragt 
  mig 
  til 
  at 
  tænke 
  paa 
  

   titanit. 
  Fremdeles 
  indeholdt 
  skiferen 
  udfcrystalliseret 
  i 
  større 
  

   uregelmæssigt 
  conturerede 
  individer 
  et 
  mineral, 
  som 
  jeg 
  for- 
  

   moder 
  er 
  en 
  carbonspat, 
  dog 
  ikke 
  kalkspat, 
  saasom 
  bergarten 
  

   ikke 
  bruser 
  for 
  syre. 
  Denne 
  forholdsvis 
  faste 
  skifer 
  synes 
  

   efter 
  sin 
  habitus 
  at 
  være 
  betydelig 
  forskjellig 
  fra, 
  hvad 
  

   den 
  oprindelig 
  var, 
  og 
  stikker 
  i 
  det 
  y 
  dre 
  af 
  mod 
  vore 
  

   sædvanlige, 
  udenfor 
  de 
  contactmetamorfoserede 
  egne 
  forekom- 
  

   mende, 
  milde, 
  graa 
  og 
  sortagtige 
  1er- 
  og 
  mergelskifere. 
  Den 
  

   giver 
  os 
  med 
  sine, 
  som 
  jeg 
  skulde 
  tro, 
  antigene 
  rutiler, 
  tur- 
  

   maliner 
  og 
  titaniter 
  (?) 
  et 
  vink 
  om, 
  at 
  der 
  ogsaa 
  i 
  vore 
  saa- 
  

   kaldte 
  »uforandrede 
  lag« 
  kan 
  være 
  foregaaet 
  ikke 
  saa 
  faa 
  

   forandringer. 
  En 
  bestyrkelse 
  herfor 
  finder 
  man 
  i 
  de 
  indeslut- 
  

   tede 
  pseudomorfoser*). 
  Disse 
  blev 
  først 
  fremfundne 
  i 
  1870 
  

   paa 
  en 
  af 
  professor 
  Kjerulfs 
  excursioner. 
  Senere 
  blev 
  et 
  mate- 
  

  

  *) 
  Her 
  kan 
  ogsaa 
  henvises 
  til 
  dannelsen 
  af 
  kulblende 
  i 
  bitumenrig 
  kalk- 
  

   sten. 
  En 
  indleiriug 
  af 
  grovkrystallinsk, 
  sort, 
  stinkende 
  kalksten 
  i 
  etage 
  

   2 
  ved 
  Bj^gdø 
  sebad 
  nordvestligst 
  paa 
  Ladegaardsoen 
  var 
  gjeunemvævet 
  

   af 
  smaa 
  aarer, 
  der 
  bestod 
  af 
  kulblende 
  i 
  stykker, 
  som 
  var 
  henimod 
  \ 
  cm. 
  

   store 
  og 
  sammenkittedes 
  af 
  hvidlig 
  kalkspat. 
  De 
  af 
  finkornet, 
  mørk, 
  graa 
  

  

  