﻿132 
  Hans 
  E-eiisch. 
  

  

  Som 
  man 
  ser 
  af 
  profilet 
  langs 
  vestsiden, 
  har 
  man 
  de 
  tre 
  

   afd 
  elinger 
  af 
  3c, 
  a, 
  ß 
  og 
  y, 
  to 
  gange 
  gjentaget. 
  Nordligst 
  

   maaltes 
  i 
  3cß 
  faldet 
  til 
  35° 
  mod 
  n. 
  til 
  v. 
  Orthocererne 
  i 
  3cy 
  

   ligger 
  begge 
  steder 
  normalt, 
  det 
  vil 
  sige, 
  tversnit 
  viser 
  sipho- 
  

   siden 
  underst. 
  Imellem 
  ligger 
  en 
  mørk 
  skifer, 
  kvori 
  ingen 
  

   fossiler 
  er 
  fremfundne, 
  men 
  som 
  maaske 
  er 
  åaa; 
  den 
  sydlige 
  

   del 
  af 
  næset 
  er 
  en 
  flad 
  strand 
  af 
  sort 
  skifer 
  med 
  enkelte 
  store 
  

   kalkboller, 
  den 
  underste 
  del 
  af 
  etage 
  4. 
  Østligst 
  paa 
  den 
  

   lille 
  kalvø 
  kar 
  man 
  en 
  skrænt, 
  kvor 
  de 
  nederst 
  paa 
  figuren 
  

   i 
  detalj 
  fremstillede 
  forkold 
  kan 
  iagttages. 
  Mod 
  nord 
  sees 
  

   ortkocerkalk 
  3cy^ 
  kvori 
  bemærkes 
  en 
  langstrakt 
  kile 
  af 
  knol- 
  

   let 
  skifer, 
  expansusskifer, 
  3cß; 
  dette 
  er 
  den 
  sidste 
  snip 
  af 
  den 
  

   i 
  det 
  vestlige 
  profil 
  i 
  betydelig 
  mægtigked 
  forekommende 
  ski- 
  

   fer. 
  Det 
  nordlige 
  lag 
  af 
  megalaspiskalken 
  3ca 
  er, 
  som 
  man 
  

   ser 
  paa 
  kartskissen 
  over 
  det 
  keie 
  næs, 
  allerede 
  opkørt 
  om- 
  

   trent 
  midt 
  paa 
  det. 
  Langs 
  den 
  omtrent 
  \ 
  m. 
  brede 
  grøn- 
  

   stengang 
  (Grr. 
  Diabas?) 
  der 
  sydligst 
  slaar 
  en 
  krog 
  paa 
  sig, 
  

   kar 
  der 
  fundet 
  en 
  liden 
  forrykning 
  sted; 
  i 
  detaljen 
  at 
  angive, 
  

   kvorledes 
  denne 
  er, 
  har 
  dog 
  ikke 
  ladet 
  sig 
  gjøre. 
  I 
  det 
  syd- 
  

   ligste 
  af 
  de 
  med 
  sort 
  betegnede 
  kalklag 
  er 
  der 
  vestligst 
  (ved 
  x) 
  

   bemærket 
  orthocerer; 
  men 
  paa 
  hvilken 
  maade 
  denne 
  kalk 
  og 
  

   skiferen 
  i 
  v. 
  for 
  den 
  skal 
  opfattes 
  i 
  forkold 
  til 
  resten, 
  faar 
  

   ogsaa 
  staa 
  derhen. 
  Hvad 
  imidlertid 
  hovedsagen 
  paa 
  det 
  her 
  

   omhandlede 
  punkt 
  angaar, 
  saa 
  er 
  jeg 
  tilbøielig 
  til 
  at 
  tyde 
  

   forholdene 
  saaledes, 
  at 
  der 
  mellem 
  o 
  og 
  o 
  paa 
  kartskissen 
  er 
  

   en 
  forrykningslinje. 
  Hvad 
  der 
  ligger 
  i 
  n. 
  for 
  denne 
  er 
  sko- 
  

   vet 
  op 
  i 
  forhold 
  til 
  resten 
  ; 
  denne 
  opskyvning 
  har 
  været 
  størst 
  

   mod 
  vest. 
  For 
  at 
  oplyse 
  dette 
  er 
  tilføiet 
  de 
  to 
  skematiske 
  

   figurer, 
  der 
  viser 
  en 
  skraatstillet 
  flage, 
  som 
  er 
  gjennemsat 
  

   af 
  en 
  forrykning. 
  En 
  bekvem 
  model 
  skaiFer 
  man 
  sig 
  for- 
  

   resten 
  selv 
  af 
  yderklædningen 
  om 
  to 
  fyrstikæsker. 
  Paa 
  

   den 
  øverste 
  tegning 
  er 
  det 
  forreste 
  stykke 
  rykket 
  op 
  i 
  for- 
  

   hold 
  til 
  det 
  hagerste 
  ligemeget 
  over 
  hele 
  forrykningslinjen; 
  

   paa 
  den 
  underste 
  har 
  der 
  ved 
  punktet 
  y 
  ingen 
  forrykning 
  

   fundet 
  sted, 
  derimod 
  er 
  der 
  foregaaet 
  en 
  dreining 
  af 
  det 
  for- 
  

   forreste 
  stykke 
  om 
  en 
  akse, 
  der 
  staar 
  lodret 
  mod 
  forryknings- 
  

   fladen. 
  Antagelsen 
  af 
  et 
  fast 
  punkt 
  er 
  naturligvis 
  kun 
  gjort 
  

   for 
  tydeligheds 
  skyld; 
  i 
  ethvert 
  tilfælde, 
  hvor 
  oprykningen 
  

   ved 
  y 
  er 
  mindre 
  end 
  ved 
  den 
  anden 
  ende 
  af 
  forrykningslinjen, 
  

   faar 
  man 
  den 
  samme 
  slags 
  dreining 
  af 
  det 
  forreste 
  stykke. 
  

  

  