﻿Geologiske 
  notiser 
  fra 
  Kristianiaegnen. 
  137 
  

  

  stuen 
  paa 
  skrænten 
  xuod 
  Ringeriget 
  rinder 
  mod 
  ssø. 
  til 
  Kri- 
  

   stianiafjorden. 
  Ved 
  at 
  reise 
  over 
  Krogskoven 
  faar 
  man 
  indtryk 
  

   af, 
  at 
  porfyren 
  i 
  det 
  store 
  taget 
  danner 
  en 
  plade, 
  hvis 
  høiere 
  dele 
  

   ligger 
  mod 
  nnv. 
  Paa 
  veien 
  fra 
  Bærums 
  værk 
  nedover 
  mod 
  Sand- 
  

   viken 
  ser 
  man, 
  hvorledes 
  en 
  snip 
  af 
  porfyrpladen 
  i 
  Kolsaas 
  atter 
  

   (etsteds 
  altsaa 
  afbrudt 
  med 
  et 
  knæk) 
  hæver 
  sig 
  mod 
  syd. 
  

  

  At 
  Krogskovens 
  porfyrdække 
  bliver 
  at 
  opfatte 
  nogenledes 
  som 
  

   en 
  hældende, 
  et 
  og 
  andet 
  sted 
  knust, 
  plade, 
  har 
  jeg 
  faaet 
  bekræf- 
  

   telse 
  paa 
  ved 
  at 
  betragte 
  dens 
  undre 
  grenselinie, 
  saaledes 
  som 
  denne 
  

   saa 
  smukt 
  tegner 
  sig 
  paa 
  fjeldsiderne 
  mod 
  Tyrifjorden, 
  naar 
  man 
  

   sætter 
  over 
  Holsfjordens 
  munding. 
  Grænsen 
  sænker 
  sig 
  fra 
  

   omtrent 
  470 
  m. 
  i 
  Tømmeraasen 
  (anslaaet 
  efter 
  øiemaal 
  i 
  forhold 
  

   til 
  fjeldets 
  høide) 
  til 
  omtrent 
  300 
  m. 
  i 
  Velpeaasen. 
  I 
  sø. 
  for 
  Næs 
  

   tegner 
  den 
  sig 
  med 
  engang 
  høiere, 
  end 
  man 
  efter 
  denne 
  hældning 
  

   skulde 
  vente, 
  saa 
  her 
  sandsynligvis 
  er 
  et 
  ryk. 
  Saavel 
  ved 
  Kolsaas 
  

   som 
  paa 
  Ringeriket 
  iagttager 
  man 
  sandstenen 
  og 
  de 
  nærmeste 
  silur- 
  

   lag 
  at 
  falde 
  med 
  svagt 
  fald 
  ind 
  under 
  porfyren. 
  Det 
  ligger 
  nær 
  at 
  

   antage, 
  at 
  den 
  lagede 
  formation 
  her 
  ikke 
  som 
  ved 
  Sønsterud, 
  hvor 
  

   Kjerulf 
  allerede 
  forlængst 
  har 
  paavist 
  foldede 
  lag 
  under 
  porfyren 
  

   (og 
  konglomeratet), 
  var 
  bragt 
  synderlig 
  ud 
  af 
  sin 
  oprindelige 
  stil- 
  

   ling, 
  da 
  porfyrudbruddene 
  skede. 
  Porfyren 
  udbredte 
  sig 
  maaske 
  

   her 
  fladt 
  over 
  et 
  plateauformet 
  terræn. 
  Senere 
  er 
  den 
  bragt 
  i 
  sin 
  

   nuværende 
  stilling, 
  der 
  har 
  betinget 
  egnens 
  høist 
  eiendommelige 
  

   vasdragsforhold. 
  

  

  Forrykningernes 
  forhold 
  til 
  Kristianiadalens 
  gangförmige 
  erup- 
  

   tiver 
  har 
  jeg 
  ikke 
  nøiere 
  studeret. 
  Forrykkede 
  gange 
  er 
  meget 
  

   almindelige; 
  saaledes 
  sees 
  f. 
  eks. 
  smukke 
  om 
  end 
  lidet 
  betydelige 
  

   forrykninger 
  i 
  en 
  gang 
  (finkornet 
  syenit?), 
  der 
  sætter 
  op 
  i 
  etage 
  

   4aa 
  langs 
  lagenes 
  strøgretning, 
  idet 
  den 
  strækker 
  sig 
  langs 
  stran- 
  

   den 
  ved 
  den 
  før 
  omtalte 
  lille 
  halvø 
  paa 
  Ladegaardsøens 
  sydostside. 
  

   Hvor 
  man 
  har 
  en 
  gang, 
  er 
  det 
  imidlertid 
  ikke 
  let 
  at 
  afgjøre, 
  om 
  

   gangen 
  er 
  forrykket, 
  eller 
  om 
  den 
  spræk, 
  gjennem 
  hvilken 
  den 
  har 
  

   søgt 
  sin 
  bane, 
  enkelte 
  steder 
  har 
  været 
  afbrudt 
  for 
  at 
  fortsættes^ 
  

   ikke 
  i 
  sin 
  forlængelse, 
  men 
  ud 
  til 
  siden 
  af 
  denne. 
  

  

  I 
  et 
  par 
  tilfælde 
  mener 
  jeg 
  dog 
  at 
  have 
  iagttaget 
  noget, 
  som 
  

   maaske 
  kunde 
  tyde 
  paa, 
  at 
  ogsaa 
  vore 
  almindelige 
  gange 
  har 
  væ- 
  

   udsat 
  for 
  paavirkning 
  af 
  forholdsvis 
  nye 
  bevægelser 
  i 
  jordskorpen, 
  

   I 
  et 
  ved 
  stenbrydningsarbeide 
  for 
  nylig 
  blotlagt 
  snit 
  af 
  en 
  gang 
  

   ved 
  Ruseløkkens 
  almueskole 
  ser 
  man, 
  at 
  en 
  del 
  af 
  gangen 
  er 
  op- 
  

   knust 
  i 
  kantede, 
  med 
  skurede 
  glidflader 
  forsynede 
  stykker 
  fra 
  en 
  

  

  