﻿148 
  Hans 
  Reusoh. 
  

  

  sten 
  ophører. 
  Gangen 
  er 
  omtrent 
  8 
  m. 
  bred, 
  staar 
  steilt 
  og 
  stry- 
  

   ger 
  paa 
  tvers 
  af 
  silurlagenes 
  strøgretning. 
  Den 
  er 
  smaakornet, 
  

   med 
  indsprængte 
  større 
  feldspatkrj^staller. 
  I 
  størstedelen 
  af 
  gan- 
  

   gen 
  er 
  feldspaten 
  rød; 
  men 
  i 
  pladeformede 
  partier, 
  som 
  staar 
  pa- 
  

   rallelt 
  gangens 
  sideflader 
  og 
  er 
  henflydende 
  i 
  dens 
  øvrige 
  masse, 
  

   erstattes 
  den 
  røde 
  feldspat 
  af 
  en 
  grøn 
  substans, 
  som 
  formodedes 
  

   væsentlig 
  at 
  være 
  epidot, 
  navnlig 
  da 
  der 
  her 
  forekom 
  hulrum 
  

   klædte 
  med 
  tydelig 
  epidot 
  og 
  fyldte 
  med 
  kalkspat; 
  at 
  lier 
  virkelig 
  

   foreligger 
  epidotiseret 
  feldspat, 
  har 
  bekræftet 
  sig 
  ved 
  mikroskopisk 
  

   undei'søgelse. 
  Denne 
  feldspatens 
  forandring, 
  som 
  forresten 
  ikke 
  

   er 
  noget 
  sjeldent 
  fenomen 
  i 
  vore 
  gange, 
  skulde 
  jeg 
  nærmest 
  tænke 
  

   mig 
  fremkommen 
  ved 
  en 
  effcervirkning 
  af 
  den 
  egentlige 
  eruption, 
  

   ved 
  gaser 
  eller 
  opløsninger, 
  som 
  er 
  trængte 
  op 
  efter 
  denne, 
  i 
  lig- 
  

   hed 
  med 
  de 
  forandringer 
  i 
  moderne 
  lavaers 
  bestanddele, 
  som 
  man 
  

   har 
  paavist. 
  At 
  forandringen 
  har 
  bestaaet 
  i 
  en 
  epidotisering 
  af 
  ' 
  

   feldspaten, 
  har 
  interesseret 
  mig 
  af 
  den 
  grund, 
  at 
  det 
  er 
  den 
  samme 
  

   forandring, 
  som 
  maa 
  antages 
  at 
  bave 
  fundet 
  sted 
  i 
  mange 
  af 
  vore 
  

   regionalmetamorfoserede 
  bergarter 
  (navnlig 
  i 
  flere 
  af 
  de 
  saakaldte 
  

   saussuritgabbroer, 
  f. 
  eks. 
  den 
  paa 
  Bergenshalvøen). 
  Heri 
  kan 
  

   maaske 
  ogsaa 
  søges 
  en 
  støtte 
  for 
  den 
  anskuelse, 
  at 
  den 
  tilstand, 
  

   hvori 
  de 
  regionalmetamorfoserede 
  bergarter 
  har 
  været 
  bragt, 
  ikkei 
  

   har 
  afveget 
  meget 
  fra 
  eruptivernes. 
  

  

  Bestanddelene 
  i 
  den 
  epidotrige 
  diabas, 
  fig. 
  18 
  I, 
  plagioklas, 
  

   er 
  epidot, 
  brunligrød 
  augit 
  og 
  hornblende. 
  Underordnet 
  forekommer 
  

   klorit, 
  titanjern 
  ledsaget 
  af 
  titanomorfit 
  (titanit), 
  svovlkis 
  (for 
  eni 
  

   stor 
  del 
  makroskopisk 
  synlig) 
  og 
  apatit. 
  Hornblenden 
  er 
  brun 
  ; 
  de 
  i 
  

   parallelt 
  C 
  og 
  b 
  svingende 
  straaler 
  er 
  mørkebrune; 
  de 
  parallelt 
  ai 
  

   svingende 
  brunlig 
  gule. 
  Undertiden 
  er 
  den 
  brunlige 
  hornblende, 
  

   navnlig 
  for 
  enderne 
  af 
  individerne, 
  omgivet 
  af 
  en 
  rand 
  grøn 
  horn-i 
  

   blende, 
  i 
  parallelstilling. 
  Af 
  epidoten 
  kunde 
  ikke 
  tydelige 
  af 
  kry- 
  

   stalflader 
  omgrensede 
  individer 
  fremfindes; 
  det 
  kunde 
  af 
  gjennom- 
  

   gangene 
  osv. 
  dog 
  sees, 
  at 
  den 
  forekom 
  i 
  individer, 
  |som 
  havde 
  sini 
  

   længste 
  udstrækning 
  efter 
  den 
  horizontale 
  biakse. 
  De 
  parallelt 
  

   a 
  svingende 
  straaler 
  var 
  lyst 
  gulagtige; 
  de 
  parallelt 
  b 
  svingende 
  i 
  

   lyst 
  brunlige; 
  de 
  parallelt 
  c 
  svingende 
  grønlig 
  gule. 
  Epidoten 
  i 
  

   opf^ddte 
  feldspaten 
  i 
  saadan 
  mængde, 
  at 
  der 
  undertiden 
  kun 
  blev 
  

   lidet 
  igjen 
  af 
  denne. 
  Bpidotindividernes 
  længdeudstrækning 
  var 
  

   i 
  regelen 
  =}= 
  tvillingstribningen. 
  

  

  Den 
  i 
  størst 
  mængde 
  forekommende 
  diabas 
  varietet 
  er 
  under: 
  

   mikroskopet 
  lig 
  den 
  beskrevne, 
  blot 
  at 
  plagioklasen 
  er 
  saa 
  godt! 
  

  

  