﻿166 
  Hans 
  Reusch. 
  

  

  et 
  par 
  mindre 
  stene 
  af 
  feldspatporfyr, 
  en 
  af 
  hærdet 
  silurisk 
  skifer, 
  

   2 
  af 
  grefsensyenit, 
  1 
  af 
  laurvigssyenit 
  uden 
  labradoriserende 
  feld- 
  

   spat. 
  Alle 
  disse 
  stene 
  maa 
  sikkerligen 
  være 
  komne 
  fra 
  strøget 
  

   mellem 
  Langesundsfjorden 
  og 
  Kristi 
  aniaf 
  jorden 
  samt 
  Mj 
  øsen. 
  Denne 
  

   slags 
  vandreblokke, 
  der 
  kun 
  er 
  fundne 
  paa 
  eller 
  nærved 
  stranden 
  

   ud 
  mod 
  havet 
  og 
  aldrig 
  i 
  de 
  indre 
  fjordegne, 
  maa 
  jeg 
  tænke 
  mig 
  

   transporterede 
  af 
  isfjelde 
  frembragte 
  ved 
  kalvning 
  af 
  bræer, 
  som 
  

   gled 
  ud 
  i 
  havet 
  østenfjelds. 
  At 
  isfjeldene 
  kunde 
  svømme 
  langs 
  

   kysten 
  vestover 
  og 
  nordover, 
  er 
  ikke 
  saa 
  usandsynligt, 
  naar 
  man 
  

   erindrer, 
  at 
  der 
  i 
  denne 
  retning 
  gaar 
  en 
  stadig 
  strøm. 
  

  

  Ligesom 
  man 
  for 
  saa 
  mange 
  andre 
  istidsfenomener 
  har 
  tilsva- 
  

   rende 
  forhold 
  nuomstunder 
  paa 
  Grønland, 
  saaledes 
  finder 
  man 
  til- 
  

   svarende 
  ogsaa 
  for 
  dette. 
  Stadig 
  føres 
  isfjelde 
  fra 
  bræerne 
  paa 
  Grøn- 
  

   lands 
  østkyst 
  over 
  mod 
  vestkysten 
  af 
  en 
  strøm, 
  som 
  gaar 
  ned 
  langs 
  

   østkysten, 
  bøier 
  om 
  kap 
  .Farvel, 
  følger 
  sydvestkysten 
  og 
  bevæger 
  sig 
  

   nordover, 
  indtil 
  den 
  taber 
  sig 
  omtrent 
  paa 
  høiden 
  af 
  Godthaab*). 
  

  

  Maaske 
  vil 
  man 
  ved 
  nøiere 
  undersøgelse 
  finde, 
  at 
  en 
  saadan 
  

   førsel 
  \ed 
  isbjerge 
  ogsaa 
  er 
  sandsynlig 
  i 
  andre 
  tilfælde, 
  saaledes 
  

   for 
  de 
  blokke 
  af 
  bergarter 
  fra 
  det 
  sydlige 
  Norge, 
  som 
  er 
  iagttagne 
  

   paa 
  Englands 
  østkyst. 
  For 
  disses 
  vedkommende 
  er 
  ogsaa 
  denne 
  

   tanke 
  allerede 
  udtalt 
  af 
  andre. 
  

  

  Nunatahlcer 
  . 
  Man 
  har 
  vel 
  undertiden, 
  seende 
  hen 
  til 
  den 
  

   vidtrækkende 
  udbredelse, 
  som 
  istidens 
  bræer 
  havde 
  over 
  Nord- 
  

   europa, 
  villet 
  tillægge 
  den 
  egn, 
  hvorfra 
  de 
  udgik, 
  en 
  ganske 
  

   umaadelig 
  ty 
  k 
  isbedækning. 
  Hertil 
  har 
  man 
  imidlertid 
  neppe 
  ret; 
  

   mange 
  af 
  vore 
  høiere 
  fjeldtoppe 
  ragede 
  sandsynligvis 
  op 
  over 
  is- 
  

   dækket. 
  Skandinaviens 
  fordums 
  indlandsis 
  har 
  vel 
  som 
  Grønlands 
  

   nuværende 
  havt 
  sine 
  nunatakker 
  eller 
  af 
  ishavet 
  opstikkende 
  spid- 
  

   ser, 
  saadanne 
  som 
  Jensen 
  og 
  Kornerup 
  har 
  beskrevet 
  fra 
  sin 
  be- 
  | 
  

   kjendte 
  isvandring. 
  

  

  Første 
  gang, 
  jeg 
  gjorde 
  mig 
  rede 
  for, 
  at 
  vi 
  ogsaa 
  hos 
  os 
  har 
  

   fjeld, 
  der 
  har 
  været 
  unddraget 
  paa 
  virkning 
  af 
  isbræer, 
  var 
  i 
  1877, 
  

   da 
  jeg 
  sammen 
  med 
  W. 
  C. 
  Slingsby 
  besteg 
  Stølsnaastinden. 
  Denne 
  

   fjeldspids 
  ligger 
  iblandt 
  Jotunfj 
  eldene 
  27 
  kil. 
  i 
  nø. 
  for 
  Aardal 
  

   inderst 
  i 
  Sognefjorden 
  og 
  rager 
  2040 
  m. 
  op 
  over 
  havet. 
  Selve 
  

   toppen, 
  der 
  efter 
  en 
  ganske 
  omtrentlig 
  maaling 
  ansloges 
  til 
  at 
  være 
  

  

  *) 
  Se 
  f. 
  eks. 
  S. 
  Fritz. 
  Nogle 
  lagttagelser 
  om 
  Isforholdene 
  paa 
  Grønlands 
  

   Sydvestkyst. 
  Geografisk 
  Tidsskrift. 
  5te 
  Bind. 
  Kjobenhavn 
  1881. 
  P. 
  78. 
  

   '*) 
  Meddelelser 
  om 
  Grønland. 
  Første 
  Hefte. 
  Kbh. 
  1879. 
  

  

  