﻿I 
  

  

  Istiden 
  i 
  det 
  vestenfjeldske 
  Norge. 
  167 
  

  

  ca. 
  250 
  m. 
  høi, 
  rager 
  steilt 
  op 
  af 
  nogle 
  snebræer, 
  som 
  er 
  leirede 
  

   ved 
  foden; 
  den 
  bestaar 
  som 
  den 
  omgivende 
  egn 
  af 
  gabbro 
  eller 
  

   en 
  dermed 
  nær 
  beslægtet 
  massiv 
  bergart. 
  Til 
  min 
  forundring 
  

   fandt 
  jeg, 
  at 
  toppen, 
  der 
  nedenfra 
  saa 
  meget 
  solid 
  ud, 
  i 
  det 
  mindste 
  

   udentil, 
  ikke 
  er 
  andet 
  end 
  en 
  ruin; 
  den 
  er 
  nemlig 
  overalt 
  gjen- 
  

   nemsat 
  af 
  spalter 
  og 
  saaledes 
  opløst 
  i 
  blokke. 
  Den 
  er 
  ganske 
  

   nøgen; 
  en 
  ranunculus 
  glacialis, 
  der 
  voksede 
  omtrent 
  halvt 
  op 
  paa 
  

   den, 
  var 
  den 
  eneste 
  plante, 
  vi 
  bemærkede. 
  Ingen 
  skuring 
  og 
  ingen 
  

   stenbit 
  af 
  fremmed 
  oprindelse 
  var 
  at 
  finde; 
  alt, 
  hvad 
  man 
  saa, 
  havde 
  

   forvitringsformer. 
  Denne 
  top 
  kan 
  ikke 
  nogen 
  fremglidende 
  isbræ 
  

   have 
  overflommet, 
  thi 
  da 
  vilde 
  den 
  aldrig 
  have 
  havt 
  det 
  udseende 
  

   af 
  en 
  stenhob, 
  som 
  den 
  nu 
  frembyder. 
  Anslaar 
  man 
  bunden 
  af 
  den 
  

   nedenfor 
  tinden 
  liggende 
  Fleskenaasdal 
  til 
  at 
  ligge 
  900 
  m. 
  o. 
  h. 
  (Vet- 
  

   tismorksæteren 
  760 
  m.), 
  saa 
  kan 
  isens 
  tykkelse 
  her 
  neppe 
  have 
  været 
  

   ' 
  større 
  end 
  henimod 
  900 
  m. 
  Stølsnaastinden 
  er 
  ikke 
  enestaaende; 
  

   den 
  har 
  mange 
  brødre 
  ; 
  ja 
  der 
  er 
  i 
  Jotunfjeldene 
  en 
  hel 
  skare 
  spidse 
  

   og 
  takkede, 
  forskjelligt 
  formede, 
  nøgne 
  tinder, 
  der, 
  som 
  vældige 
  

   hilledstøtter, 
  hæver 
  sig 
  op 
  over 
  fodstykker 
  med 
  tilrundede 
  former. 
  

   Forholdene 
  er 
  her 
  visselig 
  tilsvarende 
  til 
  jdem, 
  som 
  beskrives 
  fra 
  

   Alperne, 
  hvor, 
  oven 
  over 
  dalene 
  med 
  isskurede 
  sider, 
  fjeldkammene 
  

   hæver 
  sig 
  med 
  forvitringsformer, 
  med 
  spidser 
  og 
  tagger. 
  Forskjellen 
  er 
  

   ■den, 
  at 
  i 
  Jotunfjeldene 
  ikke 
  sammenhængende 
  kamme 
  har 
  raget 
  op 
  

   over 
  de 
  isfyldte 
  dale, 
  men 
  kun 
  enkelte 
  toppe 
  eller 
  høist 
  en 
  mindre 
  

   fjeldgruppe, 
  som 
  f. 
  eks. 
  de 
  vestenfor 
  Stølsnaastind 
  liggende 
  Horung- 
  

   tinder. 
  Den 
  mængde 
  forvitringsmaterial, 
  hvormed 
  endog 
  en 
  saadan 
  

   steilt 
  opragende, 
  bar 
  top 
  som 
  Stølsnaastind 
  er 
  bedækket, 
  giver 
  os 
  

   ot 
  vink 
  om, 
  hvilke 
  masser 
  forvitringsgrus, 
  det 
  har 
  været 
  istidens 
  

   a,rbeide 
  at 
  bortskaffe 
  til 
  sydligere 
  landstrøg. 
  

  

  Sandsynligvis 
  vil 
  man 
  finde, 
  at 
  ogsaa 
  i 
  andre 
  egne 
  af 
  vort 
  

   land 
  de 
  høieste 
  dele 
  har 
  raget 
  op 
  over 
  isdækket, 
  navnlig 
  tænker 
  

   jeg 
  her 
  paa 
  Søndmørs, 
  ßomsdalens 
  og 
  Lofotens 
  toppe, 
  hos 
  hvilke 
  

   man 
  gj 
  enser 
  Jo 
  tunfj 
  eldenes 
  former. 
  Et 
  exempel 
  paa 
  en 
  temmelig 
  

   lavtliggende 
  fjeldspids, 
  som 
  har 
  raget 
  op 
  over 
  den 
  gamle 
  indlandsis 
  

   er 
  den 
  722 
  m. 
  høie 
  Tysnessaate 
  paa 
  Tysnesøen 
  i 
  syd 
  for 
  Bergen. 
  

   Den 
  øverste 
  del 
  af 
  dette 
  fjeld 
  er 
  granit. 
  Ingen 
  fremmede 
  stene 
  

   og 
  ingen 
  skuring 
  var 
  at 
  se. 
  Fjeldet 
  har 
  en 
  forvitringshud, 
  der 
  

   er 
  over 
  1 
  cm. 
  tyk, 
  og 
  det 
  gjennemsættes 
  af 
  sprækker, 
  langs 
  hvilke 
  

   forvitringen 
  har 
  virket, 
  hvorfor 
  det 
  ogsaa 
  for 
  en 
  stor 
  del 
  er 
  opløst 
  

   i 
  blokke. 
  Ved 
  kanternes 
  afrunding 
  har 
  disse 
  blokke 
  faaet 
  det 
  

   udseende, 
  man 
  har 
  betegnet 
  som 
  »uldsæklignende«. 
  Paafaldende 
  er 
  

  

  