﻿168 
  Hans 
  Reusch. 
  

  

  navnlig 
  en 
  del 
  smaa 
  klipper, 
  der 
  er 
  opbyggede 
  af 
  saadanne, 
  oven- 
  

   paa 
  hverandre 
  hobede 
  stene 
  ; 
  det 
  er 
  den 
  samme 
  slags 
  klipper, 
  der 
  

   afbildes 
  i 
  lærebøgerne 
  som 
  illustrationer 
  af 
  graniters 
  forvitriogsfor- 
  

   mer, 
  dog 
  bar 
  de 
  ikke 
  et 
  i 
  den 
  grad 
  usædvanligt 
  udseende 
  som 
  de 
  

   almindeligvis 
  valgte 
  exempler. 
  Enkelte 
  stene 
  sees 
  at 
  være 
  gledne 
  

   noget 
  ud 
  fra 
  sin 
  oprindelige 
  pläds; 
  dette 
  skyldes 
  efter 
  min 
  me- 
  

   ning 
  jordrystelser. 
  Kun 
  undtagel^esvis 
  faar 
  man 
  øie 
  paa 
  en 
  skarp 
  

   kant 
  nemlig 
  paa 
  nogle 
  punkter, 
  bvor 
  stykker 
  af 
  fj 
  eldet 
  klarligen 
  

   viser 
  sig 
  at 
  være 
  ganske 
  nylig 
  udfaldne. 
  Det 
  løse, 
  som 
  sees 
  mel- 
  

   lem 
  de 
  opragende 
  klipper, 
  er 
  kun 
  forvitringsgrus. 
  

  

  Hvor 
  bøit 
  op 
  isskuringen 
  gaar 
  paa 
  Tysnessaatens 
  sider, 
  bar 
  

   jeg 
  ikke 
  undersøgt. 
  Regner 
  man, 
  at 
  kun 
  100 
  m. 
  har 
  raget 
  op 
  

   over 
  isen, 
  faar 
  man 
  igjen 
  622 
  m. 
  Lægger 
  man 
  hertil 
  583 
  m., 
  som 
  

   efter 
  amtskartet 
  er 
  dybden 
  af 
  den 
  nordenfor 
  liggende 
  Bjørnefjord, 
  

   bliver 
  tykkelsen 
  afden 
  fordums 
  isbræ 
  1205 
  ra., 
  eller, 
  da 
  isstrømmen 
  

   kanske 
  har 
  været 
  noget 
  mægtigere 
  i 
  midten 
  end 
  langs 
  siderne, 
  

   lidt 
  mere. 
  

  

  At 
  bræerne 
  sikkelig 
  i 
  denne 
  egn 
  endog 
  nær 
  ud 
  mod 
  havet, 
  

   bar 
  opnaaet 
  en 
  betydelig 
  tykkelse, 
  kan 
  man 
  slutte 
  sig 
  til 
  af 
  andre 
  

   forhold 
  f. 
  eks. 
  af 
  det 
  noget 
  sydligere, 
  paa 
  Bømmeløen, 
  liggende 
  

   fjeld 
  Siggen. 
  Dette 
  fjeld, 
  som 
  er 
  ganske 
  isoleret 
  og 
  naar 
  op 
  til 
  en 
  

   høide 
  af 
  470 
  m., 
  har 
  ligget 
  i 
  veien 
  for 
  den 
  gjennem 
  Hardanger- 
  

   fjorden 
  fremglidende 
  isstrøm 
  og 
  er 
  bleven 
  overstømmet 
  af 
  den. 
  

   Toppen 
  frembyder 
  et 
  ganske 
  andet 
  udseende 
  end 
  Tysnessaatens. 
  

   Fjeldet 
  er 
  opbygget 
  af 
  flere, 
  engang 
  strømformigtudbredte 
  eruptiver 
  

   (deriblandt 
  allerøverst 
  feldspatporfyr 
  med 
  mandelstenstruktur) 
  m. 
  m. 
  

   Overalt 
  ser 
  man 
  rundbuklede 
  klippeformer. 
  Paa-topfladen 
  iagttages 
  

   sikre 
  om 
  end 
  utydelige 
  skuringsstriber 
  rettede 
  i 
  vestlig 
  retning. 
  

   Neppe 
  mere 
  end 
  10 
  m. 
  under 
  varden 
  øverst 
  oppe, 
  omtrent 
  i 
  vsv. 
  

   for 
  den, 
  sees 
  en 
  granitblok. 
  Flere 
  blokke 
  af 
  denne 
  bergart 
  og 
  af 
  

   gneisgranit, 
  hvilke 
  er 
  ganske 
  fremmede 
  for 
  Siggen, 
  er 
  iagttagne 
  

   længere 
  nede, 
  om 
  end 
  fremdeles 
  paa 
  den 
  høiere 
  del 
  af 
  fjeldet. 
  

  

  Som 
  en 
  topj 
  der 
  iltke 
  har 
  været 
  overflommet 
  af 
  bræerne 
  i 
  i 
  

   istiden, 
  tør 
  jeg 
  ogsaa 
  nævne 
  den 
  906 
  m. 
  høie 
  Hornel 
  i 
  s. 
  for 
  Stadt. 
  

   Det 
  høieste 
  punkt 
  af 
  dette 
  fjeld 
  ligger 
  lige 
  paa 
  randen 
  af 
  den 
  

   steile, 
  ja 
  øverst 
  lodrette, 
  østskraaning. 
  Toppen 
  er 
  næsten 
  aldeles 
  

   dækket 
  med 
  sten 
  udelukkende 
  af 
  dens 
  egen 
  bergart, 
  konglomerat; 
  

   det 
  faste 
  fjeld 
  er, 
  hvor 
  det 
  sees, 
  gjennemsat 
  med 
  sprækker 
  udvidede 
  

   ved 
  forvitring. 
  

  

  Medens 
  man 
  om 
  steile 
  horn 
  som 
  Stølsnaastind 
  osr 
  maaske 
  

  

  