﻿Istiden 
  i 
  det 
  vestenfjeldske 
  Norge. 
  169 
  

  

  ogsaa 
  om 
  Tysnessaaten 
  tør 
  antaga, 
  at 
  de 
  har 
  raget 
  nøgne 
  op 
  af 
  

   den 
  gamle 
  is, 
  saasom 
  vinden 
  maa 
  have 
  hindret 
  sne 
  fra 
  at 
  fæste 
  

   I 
  sig 
  paa 
  dem, 
  har 
  vel 
  fladere 
  toppe 
  som 
  Hornelen 
  under 
  istiden 
  

   været 
  snebedækkede. 
  

  

  Høifjeldsplateauerne 
  i 
  istiden. 
  Fra 
  fjeldtoppene 
  ledes 
  tanken 
  

   hen 
  paa 
  vore 
  mere 
  horizontale 
  fjeldstrækninger, 
  der 
  sandsynligvis 
  ved 
  

   nærmere 
  undersøgelser 
  vil 
  fremvise 
  adskillige 
  særegenheder; 
  men 
  

   som 
  endnu 
  er 
  forholdsvis 
  lidet 
  kjendte. 
  Følgende 
  korte 
  bemærkninger 
  

   skal 
  kun 
  henlede 
  opmærksomheden 
  paa 
  dem. 
  Evig 
  sne, 
  maaske 
  op- 
  

   dynget 
  til 
  stor 
  tykkelse, 
  har 
  utvivlsomt 
  ogsaa 
  været 
  udbredt 
  over 
  vore 
  

   større, 
  oventil 
  flade 
  fjeldstrækninger; 
  derimod 
  betvi 
  vier 
  jeg 
  for 
  store 
  

   strøgs 
  vedkommende, 
  at 
  de 
  i 
  istiden 
  har 
  været 
  udsatte 
  for 
  indvirk- 
  

   ning 
  af 
  egentlige 
  glidende 
  isbræer. 
  De 
  egne, 
  jeg 
  kjender 
  bedst, 
  er 
  

   høifjeldet 
  mellem 
  Vestlandet 
  og 
  Østlandet, 
  som 
  jeg 
  har 
  vandret 
  

   over 
  paa 
  seks 
  forskjellige 
  steder. 
  Fjeldgrunden 
  er 
  ofte 
  dækket 
  med 
  

   utallige 
  blokke, 
  som 
  bestaar 
  af 
  underlagets 
  bergart 
  og 
  vel 
  viser 
  

   nogen 
  afrunding 
  af 
  kanterne, 
  men 
  ingen 
  slid, 
  som 
  kunde 
  tyde 
  paa 
  

   længere 
  transport. 
  Enkelte 
  steder, 
  de 
  saakaldte 
  stenflyer, 
  kan 
  man 
  

   vandre 
  over 
  lange 
  strækninger, 
  der 
  maa 
  betegnes 
  som 
  nøgne 
  

   ure, 
  blot 
  at 
  de 
  ligger 
  horizontalt, 
  og 
  at 
  der 
  ikke 
  er 
  fjeld 
  i 
  nær- 
  

   heden, 
  hvorfra 
  stenene 
  kan 
  være 
  faldne 
  ned. 
  Ikke 
  sjelden 
  er 
  det 
  

   at 
  træffe 
  punkter, 
  hvor 
  fjeldet 
  af 
  gjennemsættende, 
  ved 
  forvitring 
  

   udvidede 
  sprækker 
  er 
  opløst 
  i 
  blokke. 
  

  

  • 
  Den 
  indgribende 
  opsmulren, 
  som 
  har 
  fundet 
  sted 
  i 
  høi- 
  

   fjeldet, 
  kan 
  vistnok 
  ikke 
  mere 
  end 
  delvis 
  tilskrives 
  den 
  postglaciale 
  

   forvitring, 
  hvis 
  virkning 
  i 
  lavere, 
  sikkert 
  isskurede 
  egne 
  er 
  forholds- 
  

   vis 
  ubetydelig. 
  Athøifjeldsklimaet 
  skulde 
  begunstige 
  forvitring, 
  er 
  vel 
  

   aldrig 
  af 
  nogen 
  direkte 
  eftervist; 
  frosten, 
  som 
  skulde 
  sprænge 
  klippen 
  

   ved 
  frysning 
  af 
  indtrængende 
  vand, 
  virker 
  (om 
  den 
  OTerhovedet 
  spiller 
  

   nogen 
  synderlig 
  rolle) 
  i 
  lavlandet 
  høst 
  og 
  vaar, 
  paa 
  høifjeldet 
  midt- 
  

   sommers. 
  At 
  den 
  for 
  denne 
  sprængningsproces 
  gunstige 
  tid 
  imid- 
  

   lertid 
  skulde 
  vare 
  længere 
  tilfjelds, 
  er 
  vel 
  tvivlsomt. 
  Den 
  største 
  

   del 
  af 
  aaret 
  er 
  høifjeldet 
  dækket, 
  ja 
  man 
  kan 
  vel 
  sige 
  beskyttet 
  

   af 
  sne, 
  medens 
  det 
  lavere 
  fjeld 
  i 
  meget 
  længere 
  tid 
  er 
  nøgent 
  og 
  der- 
  

   ved 
  udsat 
  for 
  en 
  stadig 
  omvekslen 
  af 
  varme 
  og 
  kulde, 
  hvad 
  der 
  sik- 
  

   kerlig 
  bidrager 
  til 
  forvitringen. 
  Ideen 
  om 
  en 
  stærkere 
  forvitring 
  i 
  

   høifjeldet 
  turde 
  dels 
  være 
  fremkommen 
  derved, 
  at 
  de 
  store 
  høider 
  kun 
  

   bestiges 
  i 
  den 
  tid, 
  da 
  tø 
  og 
  frost 
  afveksler, 
  dels 
  derved, 
  at 
  forvit- 
  

   ringsprodukteme 
  der 
  mere 
  end 
  andetsteds 
  bliver 
  liggende 
  paa 
  sin 
  

   plads, 
  idet 
  transporten 
  af 
  det 
  løse 
  material 
  foregaar 
  i 
  liden 
  skala. 
  

  

  