﻿126 J. H. L. Vogt. 



Grundfj eldet i indre Søndmøre bestaar af graa gneis, sjeld- 

 nere af rød gneis, derhos hornblendeskifer og glimmerskifer. 

 Denne ensformighed af bry des kun ved de forskjellige partier 

 af olivinsten. Eruptive bergarter saa jeg næsten ikke i indre 

 Søndmøre; gabbro saa jeg kun en enkelt gang, nemlig i Ør- 

 skoug; almindelig granit saa jeg ikke, heller ikke gneisgranit, 

 ja selv de grovkorniga granitgange, som er saa almindelige i 

 det sydlige Norge, hvor der er saa mange felter af gammel 

 granit, saa jeg kun en eller to gange. Grundfj eldets bygning 

 er i almindelighed meget jævn i indre Søndmøre; strøget er 

 i det hele og store taget V — 0, idet det oftest kun varierer 

 mellem VNV— OSO ogONO— VSV; faldet er oftest temmelig 

 fladt, nemlig 30 — 50°. 



Mit hovedøiemed var detailundersøgelse af de forskjel- 

 lige olivinstenfelter; vi tager først olivinstenrækken Tafjord 

 — Dalsbygden — Ytredal — Rødbergvik, idet vi begynder længst 

 mod øst. 



Ilte — 14de juli 1881. Strax man kommer ind til bunden 

 af den egentlige Tafjord, mærker man, at man er nær mæg- 

 tige forekomster af olivinsten, idet dalbunden for en stor del 

 er dækket med store blokke af denne bergart. Strax før 

 Onilsa-vand møder man et stort olivinstenfelt, som naar fra 

 våndets niveau (160 m. over havet) helt op til fj eldskaret ved 

 Kallen (800 m. o. h.). Feltet er for største delen dækket 

 af store olivinstenblokke og af den gulrøde olivinstensand, 

 hvorpaa der her vokser en ganske frodig furuskov. Paa øst- 

 siden af elven sees, at olivinstenen stikker sig ind mellem 

 gneisens skikter. Paa vestsiden skraaner grænselinjen mel- 

 lem olivinstenen og den omgivende gneis jævnt mod syd langs 

 den bratte fjeldvæg (se no. 2 af profilerne, pag. 144). Kartet 

 pag. 140) viser olivinstenf eltet (linjen 2); Kallen har sin plads 

 yderst til vest i det store felt, Rødnibben er et fremstikkende 

 punkt længere nede midt i massen. Saavidt jeg kunde se, 

 slutter gneisen sig her overalt nøie til olivinstenen, og intet 

 sted skjærer denne sig gjennom gneisens skikter. Naar man 

 staar langt borte fra Kallen, en isoleret fjeldpig af ca. 

 20 m.s høide oppe i Kalskaret, synes det, at gneisen ligger 

 fladt, og at olivinstenen skjærer sig ret op gjennom gneisen, 

 men naar man kommer lige ind under den, sees det, at ogsaa 

 gneisen staar omtrent lodret lige ved Kallen, og at den først 



