﻿152 J. H. L. Vogt. 



sammenligner forekomsten af olivin i olivinsten med forekom 

 sten i feldspath i øj egn eis. 



Jeg vil noget nojere omtale forholdene ved Skjælhara- 

 meren, det bedste findested og desuden det første, hvor H. 

 H. Reusch fandt de store oliviner. Paa denne aldeles nøgne, 

 stejlt opstikkende fjeldhammer veksler faste, uforvitrede lag 

 med løse, hensmuldrende og olivinrige lag veksler med olivin- 

 fattige. De faste lag staar op over de løse; derved er det 

 meget let i et øjeblik at orientere strøgretningen (VNV). En- 

 kelte af lagene kiler sig lidt efter lidt nd; de faar derved 

 udseende af stærkt tilspidsede linser. — I de løse, sandagtige 

 zoner har de store olivinindivider en skidden grøn farve oppe 

 i overfladen; naar man kommer et par meter ind i fjeldet, 

 antager olivinen dog en noget renere farve. Bergarten i disse 

 lag forvitrer meget lettere end olivinen; denne stikker derfor 

 frem som knuder oppe i overfladen. I et af de faste, ufor- 

 vitrede lag findes oliviner lige oppe i dagen af ren og klar 

 farve. Der er dannet et selskab for at tilgodegjøre denne 

 forekomst. Der er oliviner i tusindvis; det gjælder kun at 

 finde rigtig store og pragtfulde individer, som ikke er op- 

 sprukne, men saadanne vil man rimeligvis først finde i dy bet 

 i aldeles uforvitret fjeld. 



Den norske olivinsten holdtes tidligere paa grund af dens 

 udseende for sandsten eller klæbersten; Keilhau afsætter saa- 

 ledes paa det geologiske kart over det sydlige Norge i Gæa 

 norvegica Almeklovdalens forekomst som devonisk sandsten 

 og bemærker, at den muligens er at betragte som en filial af 

 Hornelens felt, med hvis grønlige sandstensskifer han forme' 

 ner, at den tildels har lighed. I Strøms »Søndmørs beskri- 

 velse« (fra det 18de aarh.) og Thesens »Romsdals amts be- 

 skrivelse« (fra 1861) omtales mange af de nu erkjendte olivin- 

 stenfelter snart som sandsten, snart som klæbersten. Først 

 i 1864 erkjendte Dr. Th. Kjerulf*), at den omhandlede bergart 

 næsten udelukkende bestaar af olivin, og han kaldte den der- 

 for olivinsten. I 1869 opdagedes enstatit-olivinstenen af den 



'') Se Videnskabs-selskabets forh. 1864. 



