﻿210 O. E. Schiøtz. 



I Bd. 20 pag. 113 blev paavist, at alle Eruptiver i det nord- 

 lige Felt maa være yngre end den graa Sparagmit, da man 

 tinder, at de sætter op gjennem Lag hørende til denne Etage. 

 Angaaende Tryssildalens Granit ndtalte jeg sammesteds den 

 Formodning, at ogsaa den tildels var yngre end de tilstødende 

 lagede Bergarter, idet jeg antog, at Eltaakalkens Forvand- 

 ling skyldtes den; men jeg havde ingen direkte lagtagelser 

 at støtte denne Antagelse med. I 1879 fandt L. Meinich 

 imidlertid Graniten i Gange at gjennem sætte Kvartsiten ved 

 Hundsilbækken under Tryssilfjeld og ligesaa ved Bastalbæk- 

 ken paa Østsiden af store Engersjøen; Graniten bliver saa- 

 ledes virkelig yngre end den graa Sparagmit, da den først- 

 nævnte Kvartsit, som jeg har søgt at paavise i det foregaa- 

 ende, maa henregnes til denne Etage. Samme Aldersgrænse 

 maa man antagelig ogsaa give Granitmassen ved Storsjøen, 

 idet jeg ved dens nordre Grænse ved Andraa saa en Gra- 

 nitryg stikke op indenfor den graa Sparagmits Omraade pag. 

 205; ved den sydlige Grænse østenfor Diset iagtog jeg kun 

 Granitgange i Grundfj eldet. 



Til at bestemme, hvormeget disse Eruptiver er yngre end 

 den graa Sparagmit, savner jeg de fornødne lagtagelser; imid- 

 lertid synes det mig rimeligt at antage de to sydlige Granit- 

 masser for ældre end Kvitvolakvartsen. Eruptiverne i det 

 nordlige Felt gjør derimod ved sit Udseende Indtryk af at 

 være forholdsvis unge, og det er derfor mulig, at de er yngre 

 end hin Kvarts. Flere af disse eruptive Masser indtager 

 temmelig store B,um; de kan af den Grund ikke godt skyldes 

 enkelte Udbrud, men er rimeligvis Resultatet af Eruptioner, 

 som har foregaaet gjennem længere Tidsrum. Graniten i En- 

 gerdalen og Tryssildalen tror jeg saaledes han have en meget 

 forskjellig Alder paa de forskjellige Steder; ved Bastalbæk- 

 ken fandt ogsaa L. Meinich, at Gange af graa Granit gjen- 

 nemsatte saavel Kvartsiten som den nærstaaende røde Granit. 



Mægtigheden af de enkelte Etager er meget forskjellig. 

 Den røde Sparagmitetage er mægtigst; Bd. 20 pag. 111 har 

 jeg angivet, at den synlige Mægtighed i Svuku østenfor 

 Fæmundsjøen er over 630 m. og i Sølen 850 m. Det sidste 

 Tal er imidlertid for lidet; ved en nøiere Beregning finder 

 jeg, at de synlige Lag i Sølen mindst har en Tykkelse af 

 1000 m. tilsammen. 



