AARSBERETNING FOR 1912. 217 



ikke synes at være iagttat paa tobakken noget sted hverken i 

 Sverige eller Danmark, har den nu i de senere aar hos 

 os optraadt ødelæggende paa samme vis som i Italien og 

 Amerika. 



Soppen kjendes lettest paa sine karakteristiske mørkbrune, 

 indtil 6—8 cellede klamydosporer, der utvikles i stor mængde 

 utenpaa de syke rotter. Desuten utvikler den ogsaa masser av 

 farveløse endokonidier, og endelig runde mørke perithecier med 

 askosporer. Myceliet gjennemtrænger rotternes cellevæv og 

 dræper det. 



Det er tydeligvis de forhold, hvorunder kimplanterne befinder 

 sig i drivbænkene, som gjør dem særlig mottagelige for soppens 

 angrep, og med syke sætteplanter derfra overføres sygdommen 

 ogsaa til åkrene. Derfor gjælder det først og fremst at desin- 

 ficere jorden i de inficerte drivbænker, hvilket kan ske med 

 1 pct. formalinopløsning, hvormed jorden gjennembløtes. Og 

 dernæst maa de inficerte akre i nogen aar ikke benyttes til 

 tobak, men enten til korn, rotfrukter eller eng. Paa denne maate 

 vil man kunne virksomt bekjæmpe sygdommen og igjen opnaa 

 normale avlinger. Store værdier vil herved vindes for befolk- 

 ningen i disse langt avsides liggende distrikter, der hverken har 

 skog, fiskeri eller fabrikdrift av noget slags at søke sig nogen 

 ekstrafortjeneste ved, og for hvem derfor frugt- og tobaksdyrk- 

 ningen faktisk er det eneste, der kan hjælpe dem til at klare 

 sig paa de smaa og kostbare arealer dyrkbar mark, som de 

 er henvist til at skaffe sig sit utkomme paa. 



Vistnok volder denne indenlandske tobaksavl noget toldtap 

 for statskassen, men efter foredragsholderens mening — der 

 nærmere begrundedes — opveies dette fuldt ut ved de derav 

 flytende økonomiske fordele for vedkommende distrikter, der er 

 saaledes situert, at det for dem er en nødvendighet at 

 opta til dyrkning værdifuldere planter end bare korn og rot- 

 frukter. 



I anledning foredraget ytret sig professor Wille. 



