DET BIOLOGISKE SELSKAB. 



deres nuancer viste sig at være særlig anvendbare som vege- 

 tationsbilleder. Alle billeder var tat under foredragsholderens 

 ophold i Maalselvdalen sidste sommer og ca. 5 mil oppe i dalen. 

 Det her raadende forholdsvis kontinentale klima med sterk 

 sommervarme, som ofte kunde herske i flere uker ad gangen, 

 hadde frembragt en vegetation, der maatte forbause, naar man 

 betænkte egnens nordlige beliggenhet. Det undersøkte sted laa 

 paa 69° n. br. 



Blandt grønne enge, korn- og potetesakre laa de store gaarde, 

 omkranset av vidstrakte skoge. Det første syn av denne smi- 

 lende dal kunde let frembringe den illusion, at man befandt sig 

 i en av de brede skogdale sydpaa, hvis ikke snefjeldene laa saa 

 nær. De steg med jevn skraaning like fra den flate dalbund. 

 I sin nedre del var de bevokset med frodige skoge, mest blan- 

 dingsskog av birk og furu i de lavere regioner, længer op med 

 birkelier. 



Furuen gik op til 432 m. o. h. Paa dalens nordside under 

 Mauken gik birken som træ op til 558 m. o. h., men paa syd- 

 siden, paa den ret overfor liggende Isdalstind, til 769 m. o. h., 

 den høiest observerte trægrænse i hele det nordlige Norge 

 (trægrænser efter Norman). Dalbundens skoge var dels birke- 

 skoge paa den laveste elveterasse, dels furuskoge paa det næste 

 terassetrin. 



I furuskogene, der tildels optraadte som temmelig vidstrakte 

 furumoer, vilde birken gjerne vokse op og gjøre sig gjældende. 

 Men den blev hugget væk, hvor man rak det. Man var idet- 

 heletat heroppe begyndt at frede sterkt om furuskogen, som 

 dalens nybyggere for saa slemt frem imot og tildels helt 

 ødelagde. 



Furuen i de nuværende skoge hadde smaa dimensioner i for- 

 hold til trærne i nybyggernes tid, hvilket man kunde se av de 

 svære stubber, som stod igjen. 



Paa den laveste elveterasse vokste vidstrakte, parklignende 

 birkeskoge paa de mægtige avleiringer av sten, sand og grus, 



