AARSBERETNING FOR 1912. 241 



opbygges med mindre N-forbruk end organismens væv forøvrig. 

 Der er ogsaa henvist til kræftcellernes og embryonalcellernes 

 særegne evne til at producere glykogen. 



En lignende voldsom aviditet til bestemte kemiske stoffe 

 som den kræftsvulsten viser for selen- og kobaltsalte i v. Was- 

 sermanns og C. Neubergs forsøk, har Goldmann paavist hos 

 placenta for visse farvestoffe (isaminblaat) samt forskjellige fysio- 

 logiske produkter der medgaar til opbyggelse av embryo. 



Ogsaa i stofvekselforholdene hos gravide og kræftsyke synes 

 der at være visse paraleller, saaledes i den hos begge paa- 

 viselige utskillelse av oxyproteinsyrer i urinen. Og de senere 

 aars serumforskning har paa flere punkter paavist forskjellige 

 likheter — saavel med hensyn paa cytolyse som paa præcipi- 

 tiner og viscositet i blodserum. 



Disse betragtninger falder i flere henseender godt sammen 

 med de anskuelser, som fra histologisk hold har været fremholdt. 



Og under fuld erkjendelse av, at forklaringen paa og for- 

 staaelsen av kræftens væsen endnu kun staar som et fjernt maal, 

 kan man vel — som nævnt — foreløbig tænke sig kræftcellen 

 bli til derved, at en vævcelle løsnes fra det 

 øvrige différentiel* te væv, kommer ind under 

 væsentlig ændrede livsbetingelser, saa den 

 taper sin egen differentiering, blir dediffe r en- 

 tier t og falder tilbake til en mere primitiv, 

 mange tror likefrem at kunne si embryonal tilstand. 

 Den blir paa denne vis en biologisk varietet av den 

 normale celle, og virker som saadan som en fremmed celle, en 

 parasit i den ellers færdig differentierte organisme. 



Efter denne opfatning skulde kræften repræsentere en at t a- 

 vime hos enkelte individer i organismens cellestat, en bio- 

 logisk anachronisme. 



Hvorvidt denne opfatning er rigtig faar staa hen. Den 

 turde i alle fald være et hensigtsmæssig utgangspunkt for 

 forskning. — 



Nyt Mag. f. Naturv. LI. III. 1913. . 16 



