306 0. BËRttEfi 



tindes, sier han, — hvad man kan overbevise sig om ved sammen- 

 ligning av en række forskjellig farvede præparter fra en og samme 

 region av hjernen — foruten neuroglia, blodkar og marvholdige 

 og kanske marvløse fibrer endnu et stof, som han kalder „das 

 Nerven grau" og som fylder ut ! den ledige plads mellem cellerne 

 i den graa substans. Desværre, indrømmer Nissl, mangler vi 

 fortiden enhver farvningsmetode til at paavise dette stofs eksistence, 

 men at det findes anser han bevist ved dette resonnement. Denne 

 eiendommelige substans maa selvfølgelig ogsaa staa i et vist for- 

 hold til cellerne, og impulserne maa selvfølgelig passere det, hvad 

 der efter Nissls mening klart fremgaar av aksecylinderens for- 

 hold indenfor centralnervesystemets graa substans. Det viser sig 

 nemlig efter Nissl, at vi for tiden ikke eier nogen farvnings- 

 metode, som lar os følge akseey linderen indenfor den graa sub- 

 stans fra det øieblik av, at den mister sin marvskede og til den 

 ender. For Nissl og med ham Bethe og Apathy anerkjender 

 ikke Golgimetoden, ja heller ikke den vitale metylenblaafarvning 

 som nogen histologisk farvningsmetode. Golgimetoden er en im- 

 pregnation og ingen farvning. Den er saa lunefuld, at ingen vet, 

 sier han, hvad der egentlig farves. Snart et, snart et andet. 

 Desuten er jo farvningen altid bare partiel, idet den ophører ved 

 perifibrillærsubstansen. Og hvad metylenblaatmetoden angaar, saa 

 hævder Nissl, at dens billeder ikke stemmer overens med Golgi- 

 billederne, og desuten slaar han vrak paa den, fordi den er saa 

 lunefuld. Ja, han sier virkelig for alvor, at inden man tror paa 

 metylenblaatmetoden, saa maa man ha bragt bevis for at nerve- 

 systemet alene bestaar av gangliecellerne og deres utløpere! 



Vi ser saaledes, at det 20de aarhundrede gik ind med natur- 

 forskere, som for alvor tror at kunde avgjøre anatomiske spørs- 

 maal med lutter tankeeksperimenter! Nissl, som fuldt og fast 

 tror sig at ha bevist eksistensen av „das Nerven grau", er 

 ogsaa konvertit, og det er rimeligvis ogsaa grunden til, at han 

 i sin store bok, som med rette er blit kaldt en pamflet, fører 

 et sprog, som man aldrig skulde vente sig. Jeg tror ialfald, at 



