78 G. A. Guldberg. 



På den zootomiske samling opbevares der også et stykke af 

 et hvalribben, som blev funden i Oslo 1838. Efter størrelsen og de 

 anatomiske forholde at dømme må det have tilhørt en af de større 

 finhvalarter. 



Ligeledes opbevares der i ovennævnte samling fra gammel tid 

 af et subfossilt cranium af Orca gladiator. Speciminet er meget 

 defect. Desværre har jeg ikke kunnet indhente nogen oplysning 

 om, hvorfra det skriver sig. 



Af større interesse er de hidtil fundne sparsomme levninger 

 af kaskelotten eller spermacethvalen (Physeter macrocephalus, L.). 



Prof. R. Collett beskriver i sin ovenanførte af handling en 

 kaskelottand, funden ved pløining i 1875 på Bjarkø i Senjen; 

 tanden opbevares i Tromsø museum. 



Ved at undersøge en del gamle defecte hvalknokler, som i 

 mange år har været opbevarede på det zootomiske museum, hen- 

 vendtes min opmærksomhed på 2 meget forvitrede benblokke, som 

 det ikke syntes at være muligt at stille nogen diagnose over. Ved at 

 lægge dem sammen viste det sig, at de dannede de sammenvoxede 

 corpora vertebralia af en halshvirvelsøile, nemlig 2den til 7 de hals- 

 hvirvel ; atlas manglede. Idet jeg sammenlignede dem med til- 

 svarende dele af Balæna biscayensis, var uligheden strax fremtræ- 

 dende og det var senere ikke vanskeligt at constatere, at disse 

 benblokke måtte have tilhørt en Physeter macrocephalus. De viste 

 sig at være blevne benyttede til huggestabber, hvilket på Vestlan- 

 det ikke er så sjeldent med store hvalhvirvler. 



Efter afdøde prof. Esmarks udsagn skulde disse være fundne 

 i jorden (dybde?) på landets sydlige vestkyst. Nogen nærmere 

 angivelse af stedet eller når de er fundne, har det ikke været 

 muligt at skaffe nærmere oplysninger om. 



Man vil ikke så sjelden i landets nordlige egne høre fortælle, 

 at der skal ligge store hvalknokler på forskjellige bjerghøider. 

 Ved at undersøge "på et par steder hvorvidt disse fortællingei hol- 

 der stik, har jeg intet positivt kunnet finde; derimod vil man 

 forholdsvis hyppig i Finmarkens amt, både i den østre og vestre del, 

 finde forvitrede hvalben i en ganske ringe høide over havet. Ved 

 Vardø har jeg således i circa 15 meters høide over havet fundet 

 levninger af Balæna biscayensis foruden af flere finhvalarter. 



Af de' hidtil gjorte enkelte fund af andre pattedyr er der in- 

 tet, såvidt bekjendt, der tør siges at skrive sig fra en så langt 

 tilbage liggende periode, at de kan benævnes » subfossile«. Kun 



