Torghatten og Kinneklo ven. 



73 



Vi skal nu betragte Hullets Bund, Tag og Vægge hver for sig. 



Bunden er, som man ser af Gjennemsnittet, meget ujevn. 

 Den er dybest i det midtre Parti og hæver sig mod begge Aab- 

 ninger. Den bestaar af Ur, kvis Stene ligger hulter til bulter 

 om hverandre. Enkelte af Blokkene er kjæmpemæssige; meget 

 af den er dog smaastenet, ja en Del endog saa smaat, at det 

 maa betegnes som Grus og Sand. Ved Hullets dybeste Punkt 

 rager der op af Uren et Fjeldstykke, der udmærker sig ved, at 

 dets Kanter er i paafaldende Grad afrundede. Dette er maaske 

 et opstikkende Parti af det faste Fjeld. 



Taget er det ikke ganske let at faa betragte i sine Enkelt- 

 heder, da der er temmelig mørkt inde i Hullet. Dets Överilade er, 

 saavidt jeg har kunnet se, ru og ujævn og viser kun Brudflader. 

 Bundens skarpkantede Stene, der allesammen er af Stedets Berg- 

 art Gneisgranit, er øiensynlig i Tidens Løb ramlede ned fra 

 Taget. Egnens Beboere ved at fortælle, at der ogsaa den 

 Dag i Dag nu og da falder Sten ned, I Taget ser man flere 

 Sprækker, som navnlig strækker sig langs efter Siderne der, hvor 

 det grændser mod Væggene. Retningen af de vigtigste findes 

 fremstillet paa Fig. 4 h. 



Hullets Vægge er nogenledes lodrette*). Ved flygtig Betragt- 

 ning vilde man maaske intet paafaldende se ved dem ; men ser 

 man nøiere til, lægger man Mærke til, at Kanter og Hjørner saa 



Fig. 5. 



Et Parti af den nordvestlige Væg i Torghathullet. 

 Overfladen danner mellem Sletterne afrnndede Smaarygge. »Polstret Fjeld« . 



*) Nøiere betegnet hælder den sydøstre Væg noget mod NV; det samme 

 er delvis ogsaa Tilfældet med den anden. 



