Resultater fra den norske Nordhavsexpedition. 201 



hed forståes ved dette navn. Beskrivelsen af bundprøvernes ydre 

 kjendetegn refererer sig væsentlig til deres udseende i den tør- 

 rede tilstand, således som jeg ved mine undersøgelser har havt 

 dem. Det være foreløbig sagt, at det mest karakteristiske mærke 

 for de forskjellige sedimenter er farven, der væsentlig er betinget 

 af den oxydationsgrad, hvori de beiinder sig. 



I de grundere dele af havbunden langs Norges og Spidsber- 

 gens kyster tinder vi bunden bedækket af et mere eller mindre 

 plastisk 1er, der næsten altid er af en grå farve. Blandingsdele- 

 nes finhed og biblandingen af grovere materiale — i form af 

 sand, dyreskaller og lignende — er meget forskjellige i de tal- 

 rige prøver, der er indsamlede fra disse egne af havbunden. 

 Dette kystler går sjelden dybere ned end til 400 — 500 favne 

 (700—900 meter). 



Ved dette dyb støder man ialmindelighed på et brunt 1er, 

 der bebuder overgangen til det egentlige oceansediment. I be- 

 gyndelsen af sin optræden er dette brune 1er ofte temmelig sand- 

 holdigt og grovkornigt og indeholder kun få foraminiferer (over- 

 gangsler); længere ud i havet bliver det mere fint og ensartet, 

 indtil det går over i det såkaldte »biloculinler«, som fiudes på 

 næsten alle dybder, der er større end 1000 favne. 



Dette er et eiendommeligt, fint sediment af en lysbrun til mørk- 

 brun farve og udmærker sig ved sin større eller mindre rigdom pa 

 små foraminiferer. Fremtrædende for det blottede øie er isærdeles- 

 hed slægten »hilocuUna« med sine små hvide skaller, af størrelse og 

 form som et knappenålshoved, spredte rundt omkring i slam- 

 met. Dette er derfor af zoologerne opkaldt efter disse små dyr, 

 der giver det et karakteristisk og let kjendeligt udseende. 



Vi skal senere tale om de øvrige i leret forekommende fora- 

 miniferer, som på grund af sit udseende eller sin ringe størrelse 

 er mindre iøienfaldende end biloculinerne, om de end i antal " er 

 langt overveiende. 



I den østlige del af Nordhavet mellem Spidsbergen, Beeren 

 Eiland, Norge og Novaja Semlja har vi fundet bunden bedækket 

 med et grøn-gråt på dyrelevninger fattigt 1er. Dets grønlige 

 farve og øvrige karakteristiske egenskaber er isærdeleshed udpræ- 

 gede i bundprøverne fra de østligste stationer. Zoologerne har 

 kaldt dette sediment »rhabdammina-ler« efter en foraminifer, som 

 ofte forekommer på denne del af havbunden. 



