Resultater fra den norske Nordhavsexpedition. 207 



leiringerne på de grundere dele af havbunden, er påvist af Delesse 

 i hans værk: »Lithologie du fond des mers«. 



En pålidelig kvantitativ slemningsanalyse lader sig vanskelig 

 udføre i de tørrede bundprøver. Ved kogning med vand kan 

 man vistnok fa den faste lermasse opblødt, men det er neppe 

 muligt at bringe dens amorfe partikler i en tilstrækkelig fint for- 

 delt tilstand. 



Det kunde synes naturligt at antage, at den grad af finhed, 

 hvori lerets mineralske blandingsdele befinder sig, måtte stå i et 

 lovmæssigt forhold til afstanden fra land. I det store taget er 

 dette også ganske rigtigt, nemlig når der er tale om længere 

 strækninger, eller hvis man altså sammenligner bundprøver, der er 

 optagne fjernt fra hinanden og på forskjellige dyb (f. ex. på kyst- 

 bankerne og i det egentlige havbasin), men indenfor det grå lers 

 eget område er den ovenanførte regel neppe anvendelig. Kyst- 

 sedimenternes foranderlighed og ubestemthed i denne retning er 

 tidligere påvist ved talrige observationer, og bundprøverne fra 

 den norske expedition tjener til bekræftelse herpå. 



Jeg skal således exempelvis nævne, at vi ved expeditionens 

 sydligste rute — fra Sognefjordens munding til Island — på sta- 

 tionerne 8 og 9, der ligger 4 — 5 mile fra land, finder en fin ens- 

 artet prøve, der udelukkende består af amorft 1er, medens deri- 

 mod stationerne 14 og 18 — omkring 7 og 18 mile længere ud 

 i havet — viser et grovkoi'nigt 1er, der ved slemning gav et be- 

 tydeligt residuum (30 — 40 pet.) af grovere mineralske partikler. 



Det samme forhold mødfr os ved betragtningen af bundprø- 

 verne fra expeditionens nordligere snit. På stationerne 110, 114, 

 116, 117, 118 og 123 (15 — 30 mile fra land), har jeg således 

 også fundet fint- og grovkornigt 1er i et vexlende forhold, der 

 ikke synes at rette sig efter afstanden fra kysten. Denne ure- 

 gelmæssighed viser sig idetheletaget overalt på kystbankerne, hvor 

 expeditionen har foretaget dybdemålinger fra land og udover mod 

 havet i planmæssig rækkefølge. 



Af de dyr, hvis uorganiske rester forekommer i kystleret, 

 gives der naturligvis en mangfoldighed af arter, ligesom de også 

 optræder i vexlende antal, men sjelden udgjør de nogen væsent- 

 lig del af slammet. Blandt de almindeligste af de foraminiferer, 

 der er fundne i bundprøverne fra de norske kystbanker, er slæg- 



