Resultater fra den norske Nordhavsexpedition. 219 



mer eller skjær. Greologen prof. Keilhau'^) giver i sin beskri- 

 velse af denne følgende skildring af, hvorledes ødelæggel- 

 sen foregår: »Ved sådanne vertikale revner og ved de ydre 

 stykkers derpå følgende fraløsning går øen lidt efter lidt sin 

 fuldkomne forsvinden imøde; allerede i mands minde er ky- 

 sternes forandring mærkelig, og at slutte efter de ældste er- 

 faringer, må allerede betydelige stykker være undergangne«. 



Vi må således være berettigede til at formode, at Bee- 

 ren Eiland stadig kan give anledning til sedimentære j^^/dan- 

 nelser. Hvis rbabdammina-leret kan henregnes blandt så- 

 danne, eller hvis det altså er et depositum af senere oprin- 

 delse end Nordhavets øvrige sedimenter, kunde dette maske 

 være en grund for den mindre oxyderte tilstand, hvori det 

 befinder sig. 



Hvor vi i den vestlige del af Nordhavet træfPer et lig- 

 nende porøst og stærkt sandholdigt 1er, er dette som oftest af 

 en brun farve, eller altså stærkere oxyderet. Man kunde altså 

 tænke sig, at slammets oxydationsgrad var afhængig af den 

 tid, i hvilken det har befundet sig i havet. Denne antagelse 

 bestyrkes, når man ser hen til det — rigtignok enestående — 

 tilfælde, i hvilket jeg har påvist en oxydation af bundprø- 

 ven ved dens henliggen i luften. En sådan forandring skulde 

 altså foregå med stor langsomhed i havet. 



Jeg vil imidlertid langtfra påstå, at den ovenstående 

 forklaring er den rigtige; jeg indrømmer, at den står på me- 

 get svage fødder, og har derfor blot fremsat den som en gis- 

 ning, for at henlede opmærksomheden på slamarternes eien- 

 dommelige oxydationsforhold. Talrige andre omstændighe- 

 der må også tåges i betragtning ved afgjørelsen af dette 

 spørgsmål. Således er det f. ex. utvivlsomt, at de i slammet 

 forekommende dyr bidrager til dets oxydation. Især finder 

 man ofte en udskillelse af rødt jernoxyd på de punkter af 

 leret, hvor annelider har gravet sig gange. Mange foramini- 

 ferer virker i den samme retning, idet de danner sig stærkt 

 jernoxydholdige skaller. Som forud omtalt, er rhabdammina- 

 leret meget fattigt på dyrelevninger. 



En af de stene, der blev fundne i Østhavet på St. 267, 



') Reise til Vest- og Østfininarken samt til Beeren Eiland og Spidsbergen. 



