Resultater fra den norske Nordhavsexpedition. 221 



ciilinlers område. Det viser sig således, at det brune sedi- 

 ment kun meget langsomt tiltager i mægtighed. På flere af 

 expeditionens tværsnit fandtes det grå 1er som en væsentlig 

 del af bundprøven indtil en afstand af ca. 15 mile fra den 

 første station, hvor det brune 1er havde begyndt at vise sig. 

 Et par af de bundprøver, der var optagne på meget store dyb 

 (over 1700 favne), bestod udelukkende af gråt 1er og inde- 

 holdt kun ganske små mængder af det brune. Disse obser- 

 vationer tyder på, at biloculinleret er en dannelse af ringe 

 mægtighed, hvilende på et underliggende lag af gråt 1er. 

 Dette stadfæstes end yderligere ved skrabningerne, under 

 hvilke en mængde gråt 1er optoges på de største dybder. 



I overgangsleret forekommer biloculiner og de øvrige 

 dybvands-foraminiferer blot spredt og enkeltvis. Skjønt det 

 derfor ialmindelighed kun bruser svagt for syrer, hænder det 

 dog stundom, at kalkgehalten er temmelig betydelig, selv 

 om ingen skaller kan iagttages hverken i det oprindelige 1er 

 eller i dets residuum efter slemning. 



Indenfor de grændser, hvor de ovennævnte forarainiferer 

 optræder med regelmæssighed og i større antal, er det brune 

 1er meget fint og ensartet og synes selv under en stærk lupe 

 kun at bestå af amorfe partikler. 



Biloculinlerets brune farve kan være mere eller mindre 

 udpræget. Nogle bundprøver er lyse gulbrune, andre mørk- 

 brune, i fugtig tilstand næsten chokoladefarvede. Talrige 

 små, hvide foraminiferer bidrager naturligvis til at give leret 

 en lysere farve. 



Ved slemning af biloculinleret erholder man et større 

 eller mindre residuum, der væsentlig består af foraminiferer 

 af forskjellig størrelse, form og farve. Under lupen viser 

 det sig dog, at nogle yderst små, runde kalkskaller med et 

 tydeligt kammersystem er langt overveiende i antal fremfor 

 de øvrige. Professor G. 0. Sårs har været af den godhed at 

 bestemme disse dyr for mig. Han har fundet, at de hører 

 til de meget bekjendte »globigeriner«, men at de er meget 

 mindre udviklede med hensyn til størrelse end de, der fore- 

 kommer i de sydligere have. 



Da disse dyr overalt i Nordhavet er biloculinernes uad- 

 skillelige ledsagere, kunde maske det her omhandlede sedi- 

 ment også gå ind under navnet »globigerinler«, en betegnelse, 



