228 Ludvig Schmelck. 



at nævnes, at alle de fra bunden optagne vandprøver altid 

 var ganske klare og uden spor af svævende partikler. 



Betragter vi på kartet den østlige grændselinie for bilo- 

 culinleret, vil vi finde, at den ialmindelighed går imellem 900 

 og 1100 favne. Imidlertid træfFer vi dog på flere steder bi- 

 loculinleret på mindre dyb, ligesom det også hænder, at det 

 først begynder at vise sig under 1100 favne. Mellem 64° og 

 68° N. B. går biloculinlerets vestlige grændse op til et grun- 

 dere dyb end længere nord. På stationerne 54, 96 og 248 

 møder vi det således allerede på 600, 805 og 778 favne. 

 Udenom den sidstnævnte station, der ligger omtrent 50 mile 

 fra land, gjør dybdekurverne for 800 — 1000 favne en skarp 

 bøining (sml. side 209) indover mod kysten indtil en afstand 

 fra denne af ca. 30 mile; på denne strækning ligger grænd- 

 sen for biloculinleret imellem 700 og 800 favne. På aen brat 

 skrånende liavbund udenfor Lofoten og Vesterålen finder vi 

 det imellem 900 og 1100 favne. I den bugt af havbunden, 

 der ligger nord for Vesterålen, optræder biloculinleret først 

 på et dyb af mere end 1200 favne. Grændselinien herfra og 

 nordover indtil den 80de breddegrad ligger imellem 1000 og 

 1100 favne. På det samme dyb begynder biloculinleret i den 

 sydligere del af Nordhavet, hvor dette grunder op mod Færø 

 — Islandsbanken. 



■ Jeg har tænkt mig, at den ovenstående betragtning af 

 biloculinlerets udbredelse maske senere kan blive en støtte 

 ved det fremadskridende studium af expeditionens fysiske og 

 zoologiske materiale. Tildels med det samme hensyn for 

 øiet, har jeg anlagt mine kemiske undersøgelser af dette se- 

 diment, til hvilke jeg nu vil gå over. 



Den kvalitative undersøgelse af biloculinleret viser, at 

 det foruden jern, lerjord, kalk, magnesia, kiselsyre og spor 

 af fosforsyre indeholder små mængder af manganoxyder. De 

 sidste forekommer dog ikke som synlige bestanddele af ler- 

 . massen i lighed med de små korn eller klumper, der så ofte 

 blev fundne ved Challengerexpeditionen, men synes at måtte 

 være meget fint fordelte i bundprøverne og udgjør idethele- 

 taget en så ringe del af deres bestanddele, at de vanskelig- 

 gjør en kvantitativ bestemmelse. Det er muligt at mangan- 

 oxyderne kan bidrage til at give leret en stærkere brun 



