242 Ludvig Schmelck. 



Det vulkaaske sandler viser sig under mikroskopet at 

 indeholde en mængde forskjelligfarvede krystallinske korn, 

 der væsentlig består af de ovennævnte mineraler, især er 

 den grønne olivin meget fremtrædende. Forøvrigt ser man 

 også en del sorte metalglindsende korn, der ved hjelp af mag- 

 neten lader sig udtrække af bundprøverne. Disse synes idet- 

 heletaget at indebolde de samme mineraler — i fint fordelt 

 tilstand — som de der forekommer i de rige sandleier langs 

 Jan Mayens kyster. Dette sorte sand er dannet af temme- 

 lig grove korn af lava, tuf, olivin, feldspath, augit, horn- 

 blende cg magnetjern. 



Af det sidstnævnte mineral fandt jeg i sandet ved tö be- 

 stemmelser 26 pct. og 29 pot 1). 



Fra disse sanddynger, der ligger ubeskyttede for bøl- 

 gerne langs øens åbne kyster, må der stadig kunne føres nyt 

 materiale ud til den nærliggende havbund. 



I syd for Jan Mayen synes der ifølge tidligere lodskud 

 at være grundt vand (100 favne) indtil en afstand af omtrent 

 15 mile fra øen. 



Her har den norske expedition imidlertid ikke foretaget 

 nogen dybdemåling, og jeg tør derfor ikke indestå for rigtig- 

 heden af de grændser, jeg på kartet har optrukket for det 

 vulkanske lers udbredelse søndenfor Jan Mayen. 



I bundprøverne fra kysten af denne ø findes næsten in- 

 gen dyrelevninger, og leret indeholder kun spor af kulsur 

 kalk. " 



Station 234. 



N. B. 71° 6', V. L. 8° 38'. 259 favne (474 meter). 

 (-i- 1.0°). Grasort, løst sammenhængende sandler. Brudstyk- 

 ker af olivin, augit etc. Ingen dyrelevninger. 



^) Prof. Carl Vogt. der i 1863 gjæstede Jan Mayen, har også underkastet 



dette sand en undersøgelse, ved hvilken hau fandt 21.6 pct. magnetjern. 



(Nord-Fahrt entlang der Norwegischen Küste, nach dem Nordcap, 



den Inseln Jan Mayen und Island, unternommen von Dr. Georg Berna 



1863). 



