252 Lndvig Schnielck. 



bun dprø verne, vil nordenfor den 65de breddegrad omtrent 

 følge grændsen for det grå lers udbredelse. 



At dømme efter de bundprøver, der er optagne sønden- 

 for den 65de breddegrad, viser det sig, at Norges kystban- 

 ker ber er meget fattigere på stene end længere nord. 



I bundprøverne fra det brune 1er forekommer stene kun 

 spredt og enkeltvis. Der er imidlertid i denne benseende en 

 betydelig forskjel på det nordlige og sydlige parti af havet. 

 Medens vi i syd for den 72de breddegrad kun ganske sjel- 

 den træifer stene i biloculinleret, er disse derimod temmelig 

 almindelige i dybet vest for Spidsbergen og Beeren Eiland, 

 Hvor drivisen i særlig grad er fremherskende. Blandt de 

 stene, som her blev fundne i bundprøverne, var små styk- 

 ker af lerskifer isærdeleshed talrige. Disse var ofte, medens 

 de endnu befandt sig i fugtig tilstand, meget bløde, stundom 

 ikke synderlig hårdere end almindeligt fast 1er. 



Hvorvidt nogen forandring i denne retning særlig skulde 

 kunne begunstiges af forholdene på dybet, er et spørgsmål, 

 som muligens kunde fortjene nøiere overveielse. 



Hvad der forøvrigt i den foregående fortegnelse tiltræk- 

 ker sig opmærksomhed, er de temmelig hyppige fund af flint- 

 og kridtstykker, der endog forekommer nordenfor den 78de 

 breddegrad. Som det vil sees, blev der også på et sted (St. 

 100) fundet et i kridtformationen forekommende fossil (belem- 

 nites). Kul fandtes blot i Østhavet (St. 266, 269 og 275) og 

 i havet vest for Spidsbergen (St. 340, 349 og 351). Det kan 

 have sin oprindelse fra Beeren Eiland eller fra Spidsbergen. 



Slutning. 



Jeg har på de første sider af denne afhandling kortelig 

 påpeget de kræfter, som på forhånd må antages at have væ- 

 ret medvirkende ved dannelsen af hundens afleiringer i det 

 europæiske Nordhav. Vil vi nu ved hjælp af de foregående 

 undersøgelser forsøge på at belyse disse kræfter nærmere, 

 kommer vi imidlertid til at blive stående ligeoverfor mange 

 spørgsmål, der ad kemisk vei neppe kan afgjøres. 



Vor opmærksomhed må naturligvis særlig knytte sig til 

 biloculinleret, der har en så stor og en så bestemt udbredelse 

 i Nordhavet. 



