Institució Catalana d'Historia Natural 63 



ascendent pera arribar a la superfície, allavors, indubtable- 

 ment que estariem en lo cert. Mes, cientifícament, no son arte- 

 sianes, aquelles aigües que corren per sota dels taalwegs dels 

 rius; ni tampoch les que apareixen al traspassar les formacions 

 geològiques mès modernes. D'aquesta naturalesa ho son casi 

 totes les que coneixem de la península: les del Pla del Llobregat, 

 de la Plana de Valencià, del Pardo de Madrid, de algunes de la 



provincià de Lleó, & ; y totes elles son de escasa força 



ascencional, presentant oscilacions intermitents en sa alsada 

 màxima del nivell natural ascendent. Mentres que les nappes 

 de les verdaderes aigües artesianes, se troven a grans fondà- 

 ries; en les extenses conques d'antigues formacions geològiques, 

 que no han siguit revoltes; y que al foradar els estrats que les 

 comprimeixen, allavors, surt furiós l'element liquit purissim, 

 constant y abundós. 



Donchs bé, el Plà d'Urgell es sens dubte, l'única conca cata- 

 lana ahont s'hi podria fer una perforació, ab la seguretat d'éxit, 

 pera trobar aigües verdaderament artesianes, que deurien bus- 

 carse al menys a uns 500 metres de fondària. Correspont aquesta 

 conca, en sa formació, a l'estancament del mar eocènich, 

 qu'originà la sedimentació cristal•lina del clorur sodich, per una 

 sobresaturació, en les salines de Cardona; convertintse, desprès 

 per l'ensorrament inmediat de les valls del Ebre y l'aixecament 

 definitiu del Montsech, en un llach extensisim d'aigues dolces; 

 y, a n'aquesta formació lacustre oligocènica, pertany Testrati- 

 ficació horizontal de tot el Plà d'Urgell. Els primers estrats 

 foren sorrenchs y poch llotosos; essent avuy els portadors de 

 les aigües soterranies. 



De formacions geològiques similars ne tenim d'altres en la 

 península, tals com: la indefinible Manxa y les grans esplanades 

 de Castella la Vella; totes elles de condicions especialíssimes 

 per brollarhi aigües artesianes. 



Mes, al N. de Guisona hi passen els límits d'aquest grandiós 

 estany oligocénich. Sos estrats son compactes, y rocosos, en 

 filades iguals y uniformes, que continuen seguides à molts 

 kilometres de distancia; y, dessota d'aquests, hi apareixen les 

 argiles sorrenques vermelloses, que continuan fins à Cardona. 



En els límits d'una y altra formació hi son abundosos els 

 manantials; y en aquestes circunstancies se troba Guisona. 

 Les aigües per infiltracions del Segre formen extenses nappes 



