360 



godt som i hver eneste Knogle, er der mellem de højeste 

 Markmus og de oprindehgere Cricetiner; men mange Led af en 

 jevn Overgangs-Række kjender man. Allermest udprægede i de 

 fleste Retninger ere Markmusenes Ejendommeligheder hos Lem- 

 ming-Slægten, Mi/odes, og indenfor Slægten er Myodes torqvatus 

 den Art, der er naaet højest, ligesom det er den, der er vandret 

 længst mod Nord. I visse Henseender er den uddannet i lig- 

 nende Retning som dens nære Slægtning den ligeledes høj- 

 nordiske Myodes lemmus, men paa noget anden Maade; saa- 

 ledes ere dens Kindtænder stærkt udvidede, men i Længden, 

 ikke i Rreden som hos Myodes lemmus. I de fleste andre 

 Henseender er den uddannet paa samme Maade som M. lemmus, 

 men tildels naaet videre, og da særlig i Egenskaber, som den 

 har faaet som højnordisk Art: den har faaet en lignende tyk 

 Haarklædning , der ogsaa indhyller Haand og Fod ; men Farven 

 er lysere; den har ved ofte at maatte grave i frossen Jord og 

 Is faaet uhyre Negle, endnu større end hos M. lemmus, og 

 selve Fingerspidserne blive klædte med haard Hud ; Kulden 

 hindrer den frie Brug af det ydre Øre, og det er vantrevet, 

 endnu mere end hos M. lemmus, nær ved at forsvinde. Mod 

 Kulden er den beskyttet af sin Klædning; den Føde, som den 

 kan nøjes med, kan den let finde ogsaa i Grønland; om Vin- 

 teren kan den under Sneen grave sig Adgang til den. 



Fjeldræven {Canis lagopus) hører som Medlem af Hundenes 

 Gruppe til de øverste Rovdyr, til de Rovdyr, der fremfor alle 

 andre ere særlig uddannede som Løbere og dog tilstrækkelig 

 alsidig udviklede til at kunne finde sig tilrette i mange Forhold. 

 Evnen til hurtig at komme vidt omkring og til at leve af yderst 

 forskjelligartet Føde, baade af Planter og af Dyr, baade af 

 Aadsler og af levende Bytte, en fortrinlig Lugtesands, der 

 hjelper til at finde Føden , og en god Forstand ere især de 

 Egenskaber, der gjøre Hunde-Typen skikket til at leve omtrent 

 allevegne paa Jorden. Overfor sine nærstaaende sydligere 

 Slægtninge har Fjeldræven kun faaet meget lidt af særlig 



