402 



( Ursus maritimus.) 



ved Lejlighed kunne dræbe Rensdyr og andre Landdyr og lage 



Fugleæg. Sin væsenligste Føde søger den paa Hav-Isen, først 

 og fremmest Sæler af alle Slags , fra den store Hvalros , med 

 hvem den undertiden maa kæmpe, til den lille Ringsæl; den 

 plejer at overraske sit Bytte; den lister sig til Sæler, der ligge 

 sovende paa Isen, eller den holder Vagt ved de Huller i Isen, 

 hvor Sæler dukke op for at aande, og griber dem, naar de vise 

 sig ; ofte arbejder den længe forgjæves. Aadsler af store Hav- 

 Dyr, da især af de store Hvaler, opsporer den gjerne; den 

 skal kunne lugte dem paa umaadelige Afstande ; og ved dem 

 indfinder den sig undertiden flokkevis. For at faa Del i Af- 

 faldet indfinder den sig paa Sæl- og Hval-Fangstpladser. Til 

 Ly har den ingen særlig Trang; den færdes da ogsaa frit fremme 

 Aaret rundt. Hunnen indretter sig dog en Hule i Sneen, enten 

 paa Land eller paa Isen , for dér at føde sine Unger , og i 

 Hulen skal den kunne holde sig indespærret længe. Af sine 

 Medskabninger blandt Dyrene har den ikke meget at frygte; 

 det skal kunne hænde, at den kommer til at bukke under i 

 Kamp med Hvalrossen; men hvor Mennesker leve, bliver den 

 jaget. Paa Strækningen fra Upernivik til Disko-Egnen dræbes 

 aarlig omtrent 30 Isbjørne, skriver Rink i 1857; i JuHanehaab- 

 Egnen skulde dengang aarlig i de sidste Aar være indhandlet 

 16 Skind, gjennemsnillig, hvoraf dog nogle vare bragte fra Øst- 

 kysten; i Slutningen af det 19de Hundredaar kunne Tallene 

 være lignende, men ogsaa baade mindre og større; saaledes 

 indhandledes i 1897 fra Julianehaab 58 Skind. Udenfor de 

 egenlige grønlandske Egne jages den stærkt, især i de senere Aar. 

 I Julianehaab-Egnen lærte Nordboerne i Middelalderen Isbjørnen 

 at kjende; kun enkelte Knogler af den ere dog fundne i Affalds- 

 dyngerne ved Ruinerne af deres Huse: et Kloled og to andre Taa- 

 led ved Tunuarmiut i Tunugdliarfik -Fjord. — I 1840 skriver Jør- 

 gensen, at der aarlig i Egnen dræbes 5 eller 6. — Rink skriver i 

 1857, at den aarlig kommer med Drivisen fra Østkysten omkring 

 Kap Farvel op til Julianehaab-Egnen, at den da ofte gaar iland og 

 kan blive i Egnen et enkelt Aar over. Den synes især at lokkes 



