421 



Ved Hvalros-Ø og Sabine-Ø fandtes derimod mange, i 1869 — 70; 

 og ved Shannon-0, ved Kap Philip Broke, blev en stor Hvalros 

 skudt ved et Hul i Isen 25de August 1870. Omkring Sabine-Ø eller 

 i Nærheden syntes Hvalrosserne at opholde sig Aaret rundt; i No- 

 vember 69 iagttoges en Flok, der brød igjennem Is af 6 Tommers 

 Tykkelse; i December hørtes deres Stemme ved Kap Wynn; 4de 

 April 70 nævnes en som skudt paa Isen, hvad der synes at være 

 den første Iagttagelse dette Aar. I Juni havde de ret store Unger. 

 I Juli vare de usædvanlig meget samlede: henved 60 laa i tætte 

 Flokke fordelte paa tre Isflager. De holdt sig mest til Randen af 

 Land-Isen eller til nærliggende Isflager; dog saa man dem ogsaa 

 dukke op af Huller langt inde i isdækkede Bugter. I Maven fandtes 

 kun Mija truncata, saa godt som altid uden Skaller. — Udfor Kysten, 

 paa 72° 50' N., 16° 15' V., blev en Hvalros skudt 3dje August 1885, 

 skriver R. Gray; den havde ædt Sæl-Kjød. — Paa Land nær Kap 

 Borlase Warren N. for Glavering-Ø laa en Flok Hvalrosser 16de Juli 

 1889, meddeler Knudsen; omtrent 100 bleve dræbte paa Stranden, 

 mange andre i Vandet, hvor de flygtede hen. Samme Sted bleve 

 flere dræbte 29de Juli. Andre dræbtes andre Steder i Egnen. lait 

 dræbtes her paa denne Rejse 267. — Ved Clavering-Ø gjorde et 

 norsk Skib i 1898 Fangst af Hvalrosser, meddeler Nathorst. — Ved 

 Sabine-Ø saa Nathorst en Hvalros 7de Juli 1899. — Samme Sted 

 blev der set to legende sammen Ilte Juli 1900, meddeler S.Jensen, 

 Arten er saa godt som circumpolar, højnordisk. Omkring Is- 

 tiden har den levet meget længere mod Syd, ogsaa ved Danmark. 

 Den lever ved Spitsbergen; til Island, Færøerne og Skotland kom- 

 mer den kun rent tilfældig; ved Labrador har den tidligere levet, 

 men synes nu kun at komme der mere tilfældig; langs Vestsiden 

 af Davis-Stræde og Baffins-Bugt lever den endnu, mere eller mindre 

 almindelig, op til den sydlige Del af Grinneil-Land. 



8. Erignathus barbatus (O. Fabr.). Remmesæl. 



Phoca barbata Müll. : Fabricius, Fauna Groenl., 1780, p. 15. — Id., Skrifter 

 af Naturhist. Selsk., Bd. 1, 2det Hefte, 1791, p. 139, pi. XIII, f. 3 (Hovedskal). — 

 Reinhardt jun.. Tillæg til Rink, Grønl. geogr. stat. beskr., 1857, p. 5. — Brown, 

 Proceed. Zool. Soc. London 1868, p. 424. 



Phoca (Erignathus) barbata Fabr.: Trouessart, Catalogus Mammalium 

 1897—99. 



Vestgrønlandsk. Urksuk eller Uksuk; ogsaa Takkamugak, af Takkamor- 

 pok, plumper i Vandet; Ungen kaldes Terkigluk, af Terkigau, holder sig fra, 



