430 

 (Phoca vitidina.) 



Stene. Grønlænderne sige, at den lever af Muslinger og smaa 

 Krebsdyr. 



Efter Bay blev den i 1891—92 vistnok flere Gange set inderst 

 i Grenene af Scoresby-Sund. 



Arten er circumpolar, ikke særlig nordlig og med vid Udbre- 

 delse ogsaa mod Syd, til Syd-Europa. Den kjendes ogsaa fra Is- 

 land, Skotland, Labrador og Vestsiden af Davis- Strædet. 



10. Phoca foedda O. Fabr. Ringsæl. 



Phoca foetida Müll.: Fabricius, Fauna Groenl., 1780, p. 13. — Id.^ 

 Skrifter af Natuvhist. Selsk., Bd. 1, 2det Hefte, 1791, p. IL — Phoca hispida 

 Erxl. : Reinhardt jun., Tillæg til Rink, Grønl. geogr. stat. beskr., 1857, p. 6. 

 — Pagomys foetidus (Müll.): Brown, Proceed. Zool. Soc. London 1868, p. 414. 



Phoca (Pusa) foetida Fabr. : Trouessart, Catalogue Mammalium 1897 — 99. 



Vestgrønlandsk. Neitsek. Ungen kaldes Keviulik, den dunede, saa længe 

 den bærer Uld-Dragten; senere hedder den Neitsiak, en Neitsek-Unge, eller 

 Neitsingoak, en lille Neitsek; som halvvoxen : Neitsitsiak, en middelmaadig 

 Neitsek; som voxen, men yngre: Millaktok, den plettede, eller Millaktorsoak, 

 den storplettede, efter Pletternes Størrelse; som fuldvoxen: Neitsidlek. (Fa- 

 bricius.) — Natsek eller, den gamle Han, Tiggak, eller, som fuldvoxen Nat- 

 sigdlak. (Kleinschmidt, Rink.) — Østgrønlandsk. Saggak, den gamle Han 

 Takanalik. (Rink.) 



Nogen Forskjel mellem grøndlandske og danske Ringsæler 

 er ikke til at opdage, hverken i Ydre eller Indre. 



Blandt de grøndlandske Skind i Kjøbenhavns Museum er 

 der tre helt hvide, fra Frederikshaab, Holstenborg og Umanak, 

 og et, der er saa mørkt, at det næsten er helt sort, dog med 

 svag Antydning af den sædvanlige Tegning. 



De foreliggende over 50 grønlandske Hovedskaller (af hvilke 

 dog adskillige mangle Underkjæben) vise kun faa Afvigelser fra 

 det sædvanlige i Tændernes Tal. Hos én findes en lille over- 

 tallig 6te Kindtand bagest i hver Overkjæbe; det samme findes 

 hos en anden i venstre Overkjæbe. 



Derimod er der i Kindtændernes Form og Størrelse en 

 meget stor Vexlen, endnu noget større, end det beskrives af 

 Allen (North. Amer. Pinnip., 1880, p. 604— H05), helt uafhængig 

 af Kjøn. p 1 har oftest to Spidser, en stor Hovedspids og en 

 mindre bageste Spids; undertiden har den ogsaa en mindre 



