446 



[Phoca groenlandica.) 



være almindelig i Eftersommeren 1892, efter hvad Bay meddeler; 

 flere fuldvoxne Svartsider laa dræbte paa Stranden ved alle Bo- 

 pladser. — Langs Kysten N. for Angmagsalik saa K. Poulsen Svart- 

 siden enkeltvis i Sommeren 1899. Til Angmagsalik, siger han, skal 

 den komme vandrende nordfra i Juni og Juli i Mængde, dog ikke i 

 Stimer, og den skal blive der til langt ud paa Efteraaret. — Efter 

 hvad S. Jensen i 1900 hørte af Johan Petersen, kommer den to 

 Gange aarhg trækkende til Angmagsalik, i Juli og i September; i 

 Juli komme baade unge og gamle udefra, og de findes derefter 

 enkeltvis, indtil Isen begynder at lægge sig fast; i September komme 

 de i Stimer og skulle da, efter Grønlændernes Udsagn vandre mod Syd. 



(I Scoresby-Sund og langs Kysten fra Kap Brev^ster til Hold- 

 with-Hope blev den, skriver Bay, slet ikke set paa Rejsen i 1891 — 

 92.) — I Fleming-Inlet saa Deichmann Flokke i August 1900. 



(Fra den nordligere Del af Østkysten nævnes den af Deltagerne 

 i „Germania"- og „Hansa" -Rejsen i 1869 — 70; den er utvivlsomt 

 virkelig set; men den har ikke været tilbørlig skjelnet fra Ring- 

 sælen.) 



Om Sælernes Optræden i Drivisen langt udenfor Grønlands 

 Østkyst og i Mundingen af Davis-Strædet NØ. for Newfoundland har 

 der længe foreligget Efterretninger; begge Steder har man drevet 

 Sælfangst i et Par hundrede Aar. At Svartsiden udgjør den langt 

 overvejende Del af de paagjeldende Sæler, véd man vel; men andre 

 Arter komme ogsaa i Betragtning, og Oplysninger fra Iagttagere, 

 der rigtig have skjelnet mellem de forskjellige Arter, ere sjeldne. 



Paa Randen af den uhyre Drivis-Odde, der plejer i Foraaret 

 at skyde sig ud mod Øst fra Isbeltet langs Grønlands Østkyst N. 

 og NØ. for Jan Mayen, pleje Svartsiderne ved Foraars-Jevndøgn at 

 samles i utallige Skarer, skriver Quennerstedt, der rejste i disse 

 Egne fra Marts til Juni 1863. Samlingspladsen er oftest mellem 

 72° og 73°, vist aldrig Nord for 74° ; men undertiden ligger der 

 svær Pakis paa Sælernes sædvanhge Mødested, og de søge da langs 

 Isranden mod Syd for at finde jevn, flad Drivis-Mark, der er det, 

 der tiltaler dem mest; de kunne saaledes blive nødte til at gaa ned 

 S. og SV. for Jan Mayen til 69° eller 68°. Sælerne blive ikke 

 ved Drivisens yderste Rand, men søge længere ind til snedækket Is; 

 kun i stærk Kulde, naar Flagerne begynde at fryse sammen, holde 

 de sig nærmest Randen og kunne endogsaa lægge sig paa forholds- 

 vis tynd nydannet Is. De sprede sig ikke jevnt over Isen, men 

 holde sig samlede paa nogle faa Steder i Skarer paa mange Tusinder. 



