és csak akkor szaporodhattak ismét, ha tápláló növényeik szintén 

 időt nyertek a szaporodásra. Ekképen természetes egyensúly állott 

 fenn a bogár ós tápláló növényei között, a mennyiben egyiknek 

 bősége tette lehetővé a másik elszaporodását és viszont annak 

 elszaporodása okozta emennek megkevesbülését. 



Ez a természetes egyensúly mindig és mindenütt fennáll a 

 növényevő állat és tápláló növénye közt, csakhogy másféle tényezők, 

 péld. a ragadozók elszaporodása miatt, többé-kevésbbé módosul. Az 

 Otiorrhynchus populeti is csak annyira szaporodhatott, a mennyire 

 tápláló növényeinek bősége engedte. 



A mint azonban a szőlőnövény odatelepítésével maga az ember 

 megzavarta ezt a természetes egyensúlyt, a mennyiben nagyban és 

 tömegesen termesztett egy olyan növényt, a mely a bogár tenyé- 

 szésére kedvező, az Otiorrhynchus populefi-nak is alkalom nyílott 

 az elszaporodásra. És ez meg is történt, oly mértékben, hogy a 

 múlt században már felemésztette a krugliczai szőlőket. Ezzel 

 azonban maga a rovar bősége is a régi természetes korlátok közzé 

 szorult. A 30-as években, a mikor a volt krugliczai szőlőket újra 

 telepitették, ismét alkalma nyilt a rovarnak az elszaporodásra, ennek 

 elpusztulásával aztán megint megfogyatkozott. A rovar és kultúr- 

 növény e küzdelme most már harmadszor a langenfeldi szőlőkben 

 ismétlődik. 



A természetvizsgáló szempontjából tekintve a dolgot, a bogár 

 tehát itt is csak a természeti törvényt hajtja végre, a mikor a 

 természetes egyensúlyt megzavaró növényen erőt venni igyekszik. 



Nagyjából ez az oka annak, hogy a rovarok valamely kultivált 

 növényen kártékonyakká válnak. Maga az ember bontja meg a 

 természetes egyensúlyt, midőn ezeknek tömeges termelésével alkalmat 

 nyújt a velők táplálkozó rovaroknak a túlságos megszaporodhatásra ; 

 ennélfogva nem marad más hátra, minthogy kíízdelemmel védje 

 meg a neki szükséges növényt a rovarok seregétől, a melyek az 

 általános szabályt ezzel szemben is igyekeznek érvényre emelni. 

 Hogy e küzdelemben az apró ellenségek ellen nem mindig a hatalmas 

 ember marad győztes, azt nemcsak a kétszer elpusztult krugliczai 

 szőlők esete mutatja. 



A lomha járású^ lassú Otiorrhynchus popiUeti nem igen képes 

 arra, hogy rendes lakhelyéről távolabb vidékekre is elterjedhessen. 

 Ezt a czélt elnyomorodott, visszafejlődött szárnyai sem igen segít- 

 hetnék elő, mert ezeket a végükön egymáshoz nőtt két szárnyfedő 

 miatt úgysem használhatná. Petéit ás álczáit, melyek a növények 



