161 



száll a virágra, hogy a kehelyből az édes nedvet kiszívja. Egy- 

 szerre hátulról reáesap a méhfarkas és erős fulánkját belemélyeszti 

 testébe még pedig egymásután háromszor, a mellkasban három fekvő 

 idegdúczba. A méh látszólag hirtelen halva összerogy, mozogni sem 

 képes, ellensége fölkapja s röpül vele a már készen álló lyukba, 

 melynek aljában a fiatal álcza van. Erre vagy gyakran ez alá fekteti 

 első zsákmányát s újra útra kél, hogy még két-három méhet hozzon. 

 Felette érdekes ez egymásután látszólag megölt méheket vizsgálat 

 alá venni. A vizsgálatok kimutatták, hogy a másodízben elejtett 

 méh csak kétszer, a harmadízben elejtett csak egyszer van meg- 

 szúrva s így az utolsó méh csakis kábult s csak huzamosabb idő 

 múlva hal meg. S ezt épen nem ok nélkül teszi a gondozó anya, — 

 az elsőnek elejtett méh első sorban emésztetik fel a fejlődő álcza 

 által, addig a kétszer megszúrt méh elhal és még mindig friss táp- 

 anyagul szolgálhat, az egyszer megszúrt méh pedig természetesen 

 legtovább birja ki s míg reá kerül a sor, szintén elpusztul. A fiatal 

 álcza 5 — 6 nap múlva kel ki és 12 mm. hosszú, s midőn a táplá- 

 lékul szolgáló méheket felemésztette, bebábozza magát s nemsokára 

 mint imago a földön keresztül fúrja magát. 



Eddigelé ellene még nem sikerült pusztító szert feltalálni, 

 egyedüli védőeszköz az, hogy ahol látjuk s birtokunkba ejthetjük, 

 öljük meg. Rablótermészetük gyakran vakmerő szemtelenséggel fajul, 

 mert nem egy méhész — mint azt például Kleine és Quentel irja — 

 tapasztalta már, hogy még a méhkasokba is betolakodik s külö- 

 nösen a királynőket pusztítja, miáltal a méhésznek nem csekély 

 gondot okoz. 



A méhfarkasnál kevésbbé vérengző méhellenség a darázsok 

 általában. Könnyen felismerhetők orsóalakú potrohúk által, mely a 

 mellkassal egy vékony nyelecske által van összekötve. A nálunk közön- 

 séges fajok többnyire feketék, potrohúk gyűrűinek hátsó kerületén 

 sárga szinüek. A mellső szárnyak sokkal nagyobbak a hátsóknál és 

 hosszában egyszer vannak ránczba fektetve. A hazaiak közt leg- 

 nagyobb faj a Vespa crabro L. — lódarázs — melynek nősténye 

 24 - 32 mm.-nyi nagyságot is elér. Potroha sárgásvörös szalagokkal, 

 a középmellkas két egymáshoz közel álló barna sáv ál'al van jelle- 

 gezve. Erős fulánkja van, szúrása igen fájdalmas. A lódarázsok 

 életmódja igen érdekes s sok tekintetben a méhek életmódjához 

 hasonló. Többnyire odvakban fészkelnek s rendszerint egy egész 

 kolónia köszöni egy anyadarázsnak létrejöttét. 



Az idevágó dolgozatok közül Müller és Quentel lelkészek 



