162 



biivárlatairól fogok megemlékezni. Különösen Miiller volt az, ki az 

 18ll-ik év nyarán tanulmányozta a lo'darázsok életmódját s érdekes 

 tapasztalatait közzé is tette. *) ugyanis május havában, midőn 

 egyszer méhesében foglalatoskodott, egy nőstény lódarazsat vett 

 észre, mely a kasok között vigan röpdösve egy üres szalmakasba 

 repült. Rögtön utána nézett s csakhamar meggyőződött, hogy a 

 kas felső részében egy darázsfészek alapja van megvetve. A fészek 

 körülbelül tallér nagyságú s üres félgömb alakú volt, belsejében 

 már az első költés volt látható, mely petéket tartalmazó hét sejtből 

 állott. Midőn a kast fölemelte, a darázs nyugtalankodni kezdett s 

 fészke körül röpdösve csakhamar eltűnt. Néhány perez múlva vísz- 

 szatérve, a fészek kibővítéséhez fogott s az e czélból magával hozott 

 építőanyag, többnyire összerágott fából állott. Valóban mesterileg 

 végzik munkájokat, mint azt a papirfinomságú fészkek is eléggé 

 mutatják. A darázs eleintén a kas fölemelése miatt folyton nyug- 

 talankodott, de később a szemlélőt annyira megszokta és annyira 

 megkedvelte, hogy egészen megszelidült, sőt a czirogatásnak sem 

 állt ellent. Egy reggelen a lelkész urat azon nem csekély öröm 

 érte, hogy a darazsat tojni láthatta, mit ez akként végzett, hogy 

 eleintén a sejtet — fejét és tapogatóit beledugva — megvizsgálva 

 megfordult s potrohát bemélyesztette, a mely állásban vagy tiz 

 perczig maradt ; midőn potrohát kihúzta a pete már ott volt 

 a sejt fenekén s így folytatta tovább. Időközben néhány petéből 

 már álcza fejlődött ki s így táplálék után is kellett néznie. Észre 

 lehetett venni, mint rágja szét a darázs a magával hozott gömb- 

 alakú tápanyagot s abból egy darabot leharapva, a sejtbe bujt be, 

 rátevén azt az álcza fejére, mit ez mohón elfogyasztott. Vizsgálat 

 alá véve a tápanyagot, a szemlélő nem csekély fájdalmára kitűnt, 

 hogy ez többnyire összeaprított méhekből állott. Mint ezt azonban 

 magam is tapasztaltam, ezen darázsfaj nem annyira az élő, mind- 

 inkább a méhkasokból kidobott holt dolgozókat pusztítja, ezek 

 hiányában azonban az élőket sem kiméli meg, tehát mégsem olyan 

 vérengző, mint a méhfarkas. A dolgok folyását tovább szemlélve 

 a lelkész úr maga segédkezett az etetésnél a darázsnak. E czélból 

 egy vékony fanyelecskén sűrű folyó mézet adott neki, melyet el 

 is fogadott s rögtön az álczáknak nyújtotta. Később időtlen méh- 

 költést, sőt élő méheket is adott neki, melyeket szintén elfogadott 

 s elébb alkalmas tésztává gyúrva adta át az álczáknak. A darázs 



*) sGerman's Magazin für Entomologie* Bd. III. pag 56. 



