9 
Begge de angivne Forhøld hos Bagfoden af den ålandske 
Fréå antyde følgelig i Forening, at de af Linné beskrevne Individer 
ikke have kunnet tilhåre min Rana platyrrhinus, men kun For- 
men Rana oxyrrhinus, og navnlig Hunnen af denne Art, der 
netop har den kortere Svåommehud. 
At Linné i Virkeligheden har netop havt Hunner for sig 
til sin Beskrivelse, gaaer utvivlsomt frem af det ene Led i denne, 
;der indeholder et Kjånsmærke. Naar man nemlig sammenligner 
Hannens og Hunnens Forfådder, vil man let bemærke, at om 
end Forskjellen imellem Tommelfingrenes Længde 
hos detoKjån ikke er stor, bliver den dog, paa Grund af 
Forskjellen i denneFingers Tykkelse og Holdning hos 
de to Kjån, ikke blot kjendelig for Giet, men idinefaldende. 
Linnés Udtryk om Fortæerne: ,,den 
2dre og 4de kortare” ere saaledes træf- 
fende for Hunnen, men ikke for Hannen, 
hos hvilken den fårste Taa ikke vilde 
synes længere end de to nævnte, men 
alle tre maatte forekomme ham at være 
lige lange); see hasnjansnge Figurer, 
der fremstille Forfådderne af de to År- 
ter, Hannernes tilvenstre, Hunnernes 
tilhåire , R. platyrrh. åverst (p), 
oxyrrhin. nederst (0). 
Da Linné Aaret efter, i 1746, ans sin Fauna Svecica, op- 
tog han deri fire svenske Arter af Rana, to efter egne Iagttagelser; 
Froen (250). og Skruptudsen (253), medens de to andre 
"Arter, Klokkefråen (2541) og Låvfråen (252) kun vare ham 
=) Den Omstændighed, at Linné ikke omtaler Tommelfingrenes betyde- 
ligere Tykkelse, saaledes som de altid, om end i ulige Grad, findes hos 
Frohannerne, vil ogsaa være et iidivdkte Bevis for, at hans Beskrivelse 
er udkastet efter en Hun. 
