E: 
(Op. cit. p. 110, Pl. XXIII, Fig. 3). En mindre fuldstændig Sam- 
mensmeltning af disse Vingepar finder Sted i en Isochel hos Espe- 
rella villosa Carter (Op. cit. p. 213, Pl. XL, Fig. 14); sidet de 
forreste og bageste Vinger paa hver Side kun støde sammen med 
den inderste Del af deres bageste (respektive forreste) Rand, saa 
at de to Vinger paa samme Side kun adskilles af en bueformig 
Indskjæring. Alle de her nævnte Former af Spicula ville vi be- 
tegne som Chelæ palmatæ. Til samme Type hører endnu en Form 
af Isochelæ, som synes mig tilstrækkelig karakteristisk og vel 
sondret fra de øvrige til at fortjene en egen Betegnelse (Tab. 1, 
Fig. 5—7). Skaftet. er hos disse Spicula stærkt, ofte halvcirkel- 
formigt krummet; men undertiden er Krumningen meget stærkere 
påa Midten end henimod Enderne. Betragtede fra Fladen eller 
fra Siden synes de i hver Ende forsynede med et Par korte, tre- 
kantede, i en bageste Spids udløbende Vinger. Imidlertid faar man 
først en rigtig Forestilling om disse Vingers Form, naar man be- 
tragter disse umiddelbart fra Fladen, hvilket man paa Grund af 
Skaftets stærke Krumning ikke kan - komme til i disse Spiculas 
naturlige Hvilestilling. Betragter man dem derimod, efterat de ere 
bragte i en delvis opret Stilling, faa Vingerne Form af Hellebard- 
blade, idet de støde til Skaftet med en smallere, nederste Del, der- 
fra tiltage i Bredde og ende med en bueformig Rand (Fig. 7). 
Paa Grund af Skaftets stærke Krumning. ville vi betegne disse 
Spicula som Chelæ arcuatæ. 
Hos alle de hidtil omtalte Spicula, som vi kunne 
sammenfatte under Benævnelsen Chelæ, findes nu i 
hver Ende kun en enkelt Tand, som langs sin Midte 
er forsynet med en ombøjet Fortsættelse af Længdeaxen 
med tilsvarende Falx og Tuberculum. 
Anderledes er derimod Forholdet hos en beslægtet 
Form af Spicula, som vi ville betegne som Anchoræ. 
Her findes nemlig i hver Ende 3—7 Tænder, hver 
forsynet med en Axedéel, en Falx og et Tuberculum 
(Fig. 16—19, 25—26). Ogsaa disse ere som Regel forsynede 
