134 
zerfallen in den gemåssigten Zonen wåhrend der Winterkålte "in 
einen erstarrten Zustand, den Winterschlaf, wobei Ver- 
dauung, Athmung und Herzhitigkeit sehr verlangsamt werden oder 
ganz ruhen." 
Fra anden Side hævdes derimod med lige saa stor Bestemthed, 
at Frøernes Dvale ikke er nogen ,,Vintersøvn" i dette Ords egent- 
lige Betydning, saaledes som det anvendes om visse Pattedyrs 
Vintertilstand. 
Sv. Nilsson. (Skandinavisk Fauna. 1842. S. 33—84): ,,Mot 
vintren går hon ned på bottnen af vattnen i dammar, grafvar och 
kårr, der hon tillbringer den kalla årstiden, lickvil icke, som 
mån påstått, i et tillstind af dvale och sanslåshet.” 
Leydig (Die anuren Batrachier Deutschlands. 1877. S. 9): 
»Schon Bechstein hat hervorgehoben, dass die im Winterschlaf 
aufgefundenen Kråten nicht eigentlich erstarrt selen, sondern 
sogleich wegzukriechen vermågen auch in der kiltesten Jahreszeit.” 
Her staar saaledes to skarpt modsatte Meninger overfor hin- 
anden. Dog kan Modsætningen vistnok tildels ophæves eller i det 
mindste forklares ved at tage to nye, hidtil temmelig oversete, 
Momenter med ind i Betragtningen. 
a) Kuldens ,,oplivende” Indvirkning. 
Leydig anfører som Bevis for sin Hævdelse af Forskjellen 
mellem Frøernes og Pattedyrenes Vintersøvn: ,,Eine Anzahbl von 
Fråschen und Kråten aus dem Schlamme hervorgezogen erschienen 
zunåchst wie in tiefen Schlaf versunken; bald aber wurden sie 
munter, krochen und hiipften von dannen. "Ein Warmbliter, zur 
Winterzeit ausgegraben, wirde nicht vermågen, dies ihnen gleich- 
zuthun.” ; ; 
Der kan næppe være nogen Tvivl om, at vi her have at gjøre 
med den allerede af Spallanzani paaviste pirrende Indflydelse, som 
den pludselige Kulde udøver paa Frøerne. Det fremgaar af den 
hele Beskrivelse, hvor sikkerligen Eftertrykket maa lægges paa den 
Omstændighed, at Frøerne ved Udgravningen vare ,,wie in tiefen » 
Schlaf versunken." Her se vi Frøerne i deres virkelige Vinter 
