160 
meget uklart, ligesom dækket af et gulagtigt Slør, idet Væskerne 
i den gjennemsigtige Hud frøs. Men jeg har dog iagttaget en 
kjendelig Sammentrækning af de større Kar, naar Frysningen ind- 
traadte, hvilket bestandig skete meget pludseligt, saa at Blodets 
Bevægelse i Aarerne standsede som med et Ryk. 
Ved Optøningen var det ikke muligt at finde nogen bestemt 
Regel, efter hvilken Bevægelsen gjenoptoges. Nogle Gange var 
det de store, lige saa ofte de smaa Aarer, der først begyndte at 
vise Strømninger, og undertiden kunde endog det saaledes paany 
optagne Kredsløb gaa i den stik modsatte Retning af det normale, 
hvorved der kunde opstaa en Forvirring, som var meget fornøjelig 
at se paa. ! 
Angaaende de røde Blodlegemer har 'jeg ikke meget at 
meddele ud over, hvad allerede Rollett har beskrevet (Versuche 
und Beobachtungen am Blute. Sitzungsber. d. math.-naturwissensch. 
Classe der k. Akademie der Wissensch. (Wien.) B. XLVI. Abth. Il. 
Jahrg. 1862. S. 65—98); Han skriver, at medens hos Hunde- 
og Menneskeblod de røde Blodlegemer destrueres allerede ved een 
enkelt Frysning, idet Hæmoglobinet træder ud fra Stromata og op 
løses i Serum, saa kan Frøblod godt fryses, uden at Blodlegemerne 
tage Skade. 
Dette har jeg gjentagne Gange overbevist mig om. Selv efter 
Frysning ved + 11? viste Blodkornene i det defibrinerede Blod 
sig uskadte. Først efter 4 Frysninger traadte Hæmoglobinet ud, 
og de affarvede Stromata viste sig da under Mikroskopet som klare 
Legemer, hvis Form i høj Grad lignede de af Landois beskrevne 
»Maulbeerformen”, — Ved et andet Forsøg, hvor det defibrinerede 
Blod havde staaet Natten over ved + 11/27, viste der sig heller 
ingen Udtræden af Hæmoglobinet.  Blodlegemerne vare uskadte 
paa ganske faa Undtagelser nær, der saa ud, som om de vare 
sprængte indvendig fra. 
Denne Omstændighed, at Frøernes Blodlegemer have en saa 
stor Resistens mod Frysningen, er af den allerstørste Betydning 
